КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2017 р. Справа№ 910/20257/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гончарова С.А.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін

від позивача: Зубілевич Т.В.-представник за дов. №1 від 11.10.2016 року;

від відповідача: не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2017 року

у справі № 910/20257/16 (суддя: Підченко Ю.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра-Україна"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС"

про стягнення 1 039,50 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Саламандра-Україна" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС" (далі - відповідач) про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 11 670, 00 грн.

До початку розгляду спору по суті, позивач через загальний відділ суду першої інстанції 17.11.2016 року та 05.12.2016 року надав заяви про зменшення розміру позовних вимог, з врахуванням яких вбачається, що ціна позову складає 1 039, 50 грн.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Саламандра-Україна" на підставі договору добровільного комбінованого страхування транспорту «ОСАГО+» № 04-1.0023119.0001 від 15.04.2016 року, страхового акта № 0012094.05.16/1 від 02.07.2016 року, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 18.05.2016 року за участю застрахованого транспортного засобу Ford Escort д/н НОМЕР_1 здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 11 670, 00 грн, а тому позивачем відповідно до положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2017 року позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра-Україна" матеріальну шкоду в розмірі 1 039, 50 грн та судовий збір у розмірі 1 378, 00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 18.01.2017 року, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2017 року по справі № 910/20257/16 скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Крім того, скаржник зазначив, що коефіцієнт зносу замінених складових згідно звіту ФОП ОСОБА_3 від 06.06.2016 року становить 0,7, що дорівнює 10630, 50 грн, отже відповідач здійснив виплату страхового відшкодування ПрАТ "СК "Саламандра-Україна" у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2017 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2017 року у справі № 910/20257/16 було прийнято до провадження

Розгляд справи здійснювався різними колегіями суддів та неодноразово відкладався на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2017 року по справі №910/20257/16 залишити без змін, а апеляційну Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС" без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання 25.05.2017 року не з'явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 27.04.2017 року на відповідну адресу.

Пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 встановлює, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, враховуючи, що судом явка уповноважених представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, відповідач не скористався належними йому процесуальними правами приймати участь в судовому засіданні 25.05.2017 року, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2017 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

15.04.2016 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Саламандра-України" та ОСОБА_4 було укладено договір Добровільного комбінованого страхування наземного транспорту, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням, розпорядженням забезпеченим транспортним засобом, а також з відшкодуванням шкоди, заподіяної майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

18.05.2016 року у м. Дніпропетровську на перехресті пр. Слобожанський та вул. Столєтова сталось ДТП за участю транспортних засобів Renault Magnum д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 та Ford Еscort д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4

Відповідно до Постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2016 року, ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Як вбачається із позовної заяви, на підставі заяви про страховий випадок, Страхового акту № 0012094.05.16/1 від 02.07.206 року, ПрАТ "СК "Саламандра-Україна" здійснила виплату страхового відшкодування в сумі 11 670, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1993 від 02.07.2016 року та Актом виконаних робіт № ФОП00002406 від 24.06.2016 року.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України виплата страхового відшкодування страхувальнику є юридичним фактом, з яким закон пов'язує виникнення у страховика у межах фактичних витрат права вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічні норми містить стаття 27 Закону України "Про страхування", за приписами якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таке право позивач може реалізувати, звернувшись за виплатою і до страхової компанії (відповідача), яка застрахувала цивільну відповідальність особи, яка завдала шкоди, на підставі Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", адже за змістом статті 3 цього Закону одним із принципів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є гарантоване забезпечення відшкодування шкоди потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Renault Magnum д/н НОМЕР_2, була застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова Група "ТАС" на підставі Полісу № АІ/8682273 зі строком дії з 13.10.2015 року по 12.10.2016 року, цим полісом встановлено ліміт по майну у розмірі 50 000, 00 грн франшизу в розмірі 0 грн.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Згідно ст. 9 Закону України "Про страхування" франшиза - частина збитків, які не відшкодовуються страховиком за договором страхування.

Отже, в даному випадку саме відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності водія автомобіля марки Renault Magnum д/н НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, тобто особи, яка визнана винною у ДТП, має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок ДТП в межах ліміту відповідальності за вирахуванням франшизи, а позивач, як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок ДТП, набув право вимоги, яке ця особа має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Відтак, розмір шкоди (як оціненої так і фактично завданої) та коефіцієнт фізичного зносу застрахованого автомобіля підлягають доведенню перед судом сторонами спору належними засобами доказування відповідно до ст.ст. 32, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України (ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що Закони України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачають зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, на що також вказує Верховний Суд України у постанові від 15.04.2015 року у справі № 3-50гс15, проте, відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при здійсненні відшкодування обов'язковим є врахування зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 28 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" надає визначення поняття "шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого". Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов'язана:

- з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу;

- з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху;

- з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого;

- з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди;

- з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу;

- з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відтак, оскільки страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП транспортним засобом, власник якого застрахував свою цивільно-правову відповідальність, на умовах спеціального нормативно-правого акта, а саме Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", то в даному випадку застосовуються норми цього Закону, а саме статті 29.

Згідно п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092; зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 року за №1074/8395) значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Позивач, до початку розгляду спору по суті повідомив суд, що 09.11.2016 року на рахунок Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра-Україна" надійшло страхове відшкодування від Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС" у розмірі 10 630, 50 грн, з огляду на що, не відшкодованим залишилась шкода у розмірі 1 039, 50 грн.

Київський апеляційний господарський суд не приймає, як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що коефіцієнт зносу замінених складових згідно звіту ФОП ОСОБА_3 від 06.06.2016 року становить 0,7, що дорівнює 10630, 50 грн, отже відповідач здійснив виплату страхового відшкодування ПрАТ "СК "Саламандра-Україна" у повному обсязі, з огляду на наступне.

Так, відповідно до умов укладеного договору добровільного комбінованого страхування наземного транспорту від 15.04.2016 року, визначення розміру збитку та розрахунок страхового відшкодування проводяться страховиком на дату настання страхового випадку виходячи і з фактичного розміру прямого збитку, але в межах страхових сум, передбачених договором та з урахуванням умов договору. Розмір прямого збитку та суми страхового відшкодування встановлюється:

- в розмірі витрат на відновлювальний ремонт (відновлення, ремонт, заміну деталей, вузлів, агрегатів тощо) пошкодженого ТЗ для страхових випадків згідно з основним покриттям договору;

- кошти на відновлювальний ремонт перераховуються ремонтному підприємству або особі, яка забезпечує відновлювальний ремонт за вибором страховика;

- при пошкодження ТЗ розмір прямого збитку визначається в розмірі витрат на відновлювальний ремонт (відновлення, ремонт, заміну деталей, вузлів, агрегатів, тощо) пошкодженого ТЗ;

- страхове відшкодування розраховується без урахування зносу.

Таким чином, позивач не був зобов'язаний розрахувати та виплачувати страхове відшкодування з урахуванням зносу.

Доказів визнання недійсним вказаного договору страхування повністю, або окремих його пунктів, зокрема в частині виплати страхового відшкодування без урахування фізичного зносу, суду не надано.

В матеріалах справи наявний Акт виконаних робіт № ФОП00002406 від 24.06.2016 року, який підтверджує виконання ремонтних робіт саме на суму 11 670, 00 грн.

Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу. Тому виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування, страховик набуває права зворотної вимоги до страховика винної особи у сумі виплаченого страхового відшкодування, але у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 року у справі № 910/7163/14 (№3-50гс15)).

Таким чином, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування, страховик (позивач) набув права зворотної вимоги до страховика винної особи (відповідача у справі) у сумі виплаченого страхового відшкодування, але у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи (аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 09.02.2016 року у справі № 910/8779/15, від 02.02.2016 року у справі № 910/25250/15).

При цьому, стягнення страхового відшкодування з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу є істотним обмеженням права добросовісного страховика (позивача) на відшкодування шкоди в межах фактичних витрат.

Вказане кореспондується правовою позицією, викладеною у постанові Вищого господарського суду України від 10.08.2016 року у справі № 910/1187/16.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що страховий акт № 0012094.05.16/1 від 02.07.2016 року, платіжне доручення № 1993 від 02.07.2016 року, Акт виконаних робіт № ФОП00002406 від 24.06.2016 року є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які (витрати) виникли внаслідок ДТП.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; потерпілі - треті юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобом заподіяна шкода, цивільно-правову відповідальність за яку несе власник цього транспортного засобу; забезпечений транспортний засіб - наземний транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, залежно від умов договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, будь-який наземний транспортний засіб, який експлуатується особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, на законних підставах;

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до ст. 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Частиною 2 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2017 року у справі №910/20257/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 58, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2017 року у справі №910/20257/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/20257/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді С.А. Гончаров

А.Г. Майданевич