ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 рокуСправа № 912/4724/16
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Колодій С.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 912/4724/16

за позовом приватного підприємства "Оліяр", Львівська область, Пустомитівський район, с. Ставчани

до товариства з обмеженою відповідальністю "Толлінг", м. Кропивницький

до товариства з обмеженою відповідальністю "Мідастрейдінг", м. Кропивницький

про визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

від позивача (в режимі відеоконференції) -ОСОБА_1, довіреність № б/н від 11.07.16;

від відповідача (ТОВ "Толлінг") - ОСОБА_2, довіреність № б/н від 09.12.16;

від відповідача (ТОВ "МІДАСТРЕЙДІНГ") - участі не брали;

слухач - ОСОБА_3, НОМЕР_1 від 22.03.2017.

Приватне підприємство "Оліяр" звернулося до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою від 12.12.2016 р. про визнання недійсним договору поруки № б/н від 07.06.2016 р., укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Мідастрейдінг" та товариством з обмеженою відповідальністю "Толлінг".

В обґрунтування позову позивач посилається, зокрема на те, що спірний договір поруки укладено між першим відповідачем як кредитором та другим відповідачем як поручителем в забезпечення виконання позивачем зобов"язань за договором поставки № 0706 від 07.06.2016 р. без згоди позивача, чим порушено умови даного договору поставки, крім того, вважає, що уклавши спірний договір перший відповідач не забезпечив конфіденційність та розкрив інформацію другому відповідачу без дотримання належного письмового погодження позивача, а також вважає, що спірний договір є фіктивним. За наведених обставин, позивач вважає, що наявні правові підстави для визнання договору поруки недійсним.

Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 20.12.2016 р. було прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі.

Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 09.02.2017 р. зупинено провадження у справі № 912/4724/16 за позовом приватного підприємства "Оліяр" до товариства з обмеженою відповідальністю "Толлінг" та товариства з обмеженою відповідальністю "Мідастрейдінг" про визнання недійсним договору до набрання рішенням господарського суду Львівської області у справі 914/3190/16 законної сили.

За результатами розгляду справи № 914/3190/16 постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.04.2017 р. залишено без змін рішення господарського суду Львівської області від 22.02.2017 р., яким в задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 11.05.2017 р. провадження у справі поновлено та призначено до розгляду в судовому засіданні на 18.05.2017 р. о 11 год. 30 хв.

Представник позивача подав до суду письмові пояснення від 15.05.2017 р., за змістом яких позовні вимог підтримав в повному обсязі.

17.05.2017 р. відповідач 2 (ТОВ "Мідастрейдінг") подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що правові підстави для визнання недійсним спірного договору відсутні, оскільки чинне законодавство не передбачає визнання недійсним договору поруки з підстав розголошення певною особою конфіденційної інформації.

Ухвалою суду від 18.05.2017 р. продовжено строк вирішення спору на 15 днів, розгляд справи відкладено до 29.05.2017 р. 14 год. 30 хв.

25.05.2017 р. представником позивача подано до суду додаткові письмові пояснення по справі від 22.05.2017 р.

Представник позивача в судовому засіданні 29.05.2017 р. підтримав позов та просив суд його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник другого відповідача в судове засідання не прибув, 29.05.2017 р. подав до суду витребувані докази по справі, зокрема звіт про фінансовий стан на 31.12.2016 р.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 статті129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно статті 75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за наявними у справі матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача та представника 1-го відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

07.06.2016 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "ТОЛЛІНГ" (надалі - Продавець) та приватним підприємством "Оліяр" (надалі - Покупець) було укладено договір поставки № 0706 (надалі - Договір поставки), за умовами якого, Продавець зобов"язується передати у власність Покупця олію соняшникову нерафіновану, а Покупець зобов"язується прийняти цей товар і сплатити його вартість на умовах цього Договору.

Відповідно до пункту 2.3 Договору ціни встановлюються в національній валюті України - гривні. Розрахунок здійснюється в безготівковому порядку, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Продавця, згідно виставленого рахунку. Оплата здійснюється по домовленості сторін, 70-80% попередньою оплатою, або 70-80% по факту завантаження транспорту Покупця, або з відстрочкою платежу до трьох банківських днів з моменту поставки товару. Остаточний розрахунок здійснюється з відстрочкою платежу до трьох банківських днів з моменту поставки товару.

У пункті 8.3 Договору поставки сторони визначили, що сторони не мають права передавати третім особам фінансову, технічну і іншу комерційну інформацію, отриману в ході виконання цього Договору.

Жодна із сторін не має права передавати свої права і зобов"язання за цим Договором будь-якій третій стороні без письмової згоди іншої сторони (пункт 8.4 Договору поставки).

Згідно пункту 9.1 Договору поставки цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016 р., але у будь-якому разі діє до повного виконання сторонами своїх зобов"язань за цим Договором.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та статті 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

В забезпечення виконання зобов"язання позивача за договором поставки № 0706 від 07.06.2016 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Мідастрейдінг" (надалі Поручитель) та товариством з обмеженою відповідальністю "Толлінг" (Кредитор) було укладено договір поруки від 07.06.2016 р. (надалі - Договір поруки).

Згідно частин 1, 2 статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин 1, 2 статті 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідно до пункту 1.1 Договору поруки поручитель зобов"язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання грошових зобов"язань приватним підприємством "Оліяр", що виникли на підставі Договору поставки № 0706 від 07.06.2016 р., який був укладений між Кредитором та Боржником.

Згідно пункту 2.1 Договору поруки у випадку невиконання (порушення виконання) Боржником зобов"язання зі сплати грошових коштів згідно з Основним договором або неповернення грошових коштів відповідно до зобов"язань Боржника, Поручитель зобов"язується виконати за Боржника зобов"язння останнього шляхом сплати Кредитору за свій рахунок суми заборгованості.

Пунктом 3.1 Договору поруки сторони погодили, що Поручитель та Боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором за належне виконання Боржником забезпеченого зобов"язання. Але в будь - якому випадку розмір відповідальності Поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов"язання, зазначеного в пункті 4 цього Договору.

Поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов"язання за Основним договором повністю у розмірі, визначеному сторонами у пункті 4.1 цього Договору (пункт 3.2 Договору поруки).

Згідно пункту 4.1 Договору поруки Поручитель солідарно відповідає перед Кредитором за виконання грошового зобов"язання Боржником згідно з Основним договором в сумі, що дорівнює сумі основної заборгованості, а також усіх передбачених Основним договором штрафних санкцій за порушення Боржником своїх грошових зобов"язань перед Кредитором.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення дії Основного Договору, окрім випадків визначених в статті 559 Цивільного кодексу України (пункт 7.1 Договору поруки).

Однак, на думку позивача спірний договір поруки укладений між першим відповідачем як кредитором та другим відповідачем як поручителем в забезпечення виконання позивачем зобов"язань за договором поставки № 0706 від 07.06.2016 р. не відповідає вимогам закону, а саме частині 1 статті 516 Цивільного кодексу України, оскільки у пункті 8.4 Основного договору жодна із сторін не має права передавати свої права і зобов"язання за цим договором будь-якій третій стороні без письмової згоди іншої сторони, укладений без попередньої згоди або повідомлення боржника - позивача у справі, а також є таким, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Проте, суд дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін не погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного.

Згідно частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 512 Цивільного кодексу України наведені підстави заміни кредитора у зобов'язанні, а саме визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Зі змісту пункту 8.4 Основного договору вбачається, що сторони визначили, що жодна із сторін не має права передавати свої права і зобов"язання за цим договором будь-якій третій стороні без згоди іншої сторони.

В свою чергу заміна кредитора у зобов"язанні внаслідок виконання обов"язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем) є іншою підставою для заміни кредитора у зобов"язанні та діючим законодавством не передбачено обов"язкового погодження з боржником укладання договору поруки.

Крім того, суд зазначає, що чинне законодавство не містить приписів щодо обов"язковості кредитора або поручителя за договором поруки попереджати боржника про укладення такого договору. Договір поруки є додатковою фінансовою підтримкою для боржника, оскільки по зобов"язаннях останнього відповідає і поручитель.

Також, діюче законодавство не забороняє укладення договорів в забезпечення виконання зобов"язання після його порушення.

У пункті 3.16 Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, господарським судам роз'яснено, що у вирішенні спорів про визнання недійсними договорів поруки на підставі того, що відповідний договір укладено без згоди боржника, господарському суду слід виходити з такого.

Згідно з приписами статей 553, 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

Крім того, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що при укладанні спірного договору поруки першим відповідачем порушено вимоги основного договору - пункт 8.3 Договору, а тому наявні правові підстави для визнання договору поруки недійсним як такого, що не відповідає вимогам закону. Проте, суд також відхиляє ці доводи позивача виходячи з наступного.

У відповідності до статей 15, 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно стаття 20 Господарського кодексу України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

У відповідності до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Зазначені положення Цивільного кодексу України узгоджуються з положеннями частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В свою чергу чинне законодавство не пов'язує можливість визнання недійсним договору з обставинами розголошення або нерозголошення фінансової, технічної та іншої комерційної інформації за зобов'язаннями, у яких здійснюється заміна кредитора.

Також, позивач вважає, що спірний договір поруки є фіктивним, оскільки зі сторони другого відповідача не вчинялися дії спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, а тому договір поруки вчинений відповідачами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались ним.

Суд також, не погоджується з такими доводами позивача та вважає, що вони не доведені суду належними та допустимими доказами, виходячи з наступного.

Згідно статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається недійсним внаслідок того, що він не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, вказаних в частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін, яка не спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав і обов"язків, не відповідає зовнішньому її прояву.

У пункті 3.11. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, господарським судам роз'яснено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. ОСОБА_1 лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов"язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов"язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред"явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог статті 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів.

До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Позивачем не надано доказів того, що спірний договір поруки укладено з порушенням частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України та в момент вчинення правочину внутрішня воля відповідачів не відповідала зовнішньому її прояву, тобто учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки, обумовлені ним.

За твердженням позивача з огляду на складний фінансовий стан Поручителя останній не зможе здійснити погашення вимог відповідача 1.

В свою чергу відповідачем 2 на виконання вимог ухвали суду надано звіт про фінансовий результат станом на 31.12.2016 р., відповідно до якого вбачається, що ТОВ "Медастрейдінг" не є збитковим підприємством, що свідчить про можливість погашення заборгованості перед Кредитором.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки заявлені безпідставно, недоведені суду документально, а також ґрунтуються на помилковому трактуванні норм чинного законодавства і дійсних обставин справи.

Відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 31.05.2017 р.

Суддя С.Б. Колодій