РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/4039/17 31.05.17 р.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС"

до Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав"

про встановлення факту укладання додатків до Договору,

та

за зустрічним позовом Державної організації "Українське агентство з авторських та

суміжних прав"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС"

про визнання недійсними додатків до Договору

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Ліпіній В.В.,

за участю представників:

від ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС": Бригинець С.М. за довіреністю № б/н від

09.12.2016 р.;

Бондарчук В.В. за довіреністю № б/н від 31.03.2017 р.;

від ДО "УААСП": Мельник В.А. за довіреністю № 60 від 26.05.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" про встановлення факту укладання додатків до Договору.

Ухвалою суду від 16.03.2017 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 10.04.2017 р.

05.04.2017р. через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив.

У судовому засіданні 10.04.2017 р. представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 10.04.2017 р. розгляд справи відкладено на 11.05.2017 р.

10.05.2017 р. через відділ діловодства суду від Приватної організації "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами" (ПО "ОКУАСП") надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи.

10.05.2017 р. через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні 11.05.2017 р. представник позивача подав клопотання про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів.

Ухвалою суду від 11.05.2017 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів.

У судовому засіданні 11.05.2017 р. оголошувалась перерва до 23.05.2017 р.

13.05.2017 р. через відділ діловодства суду від ПО "ОКУАСП" надійшли доповнення до заяви про вступ у справу в якості третьої особи.

10.05.2017 р. через відділ діловодства суду від ДО "УААСП" надійшов зустрічний позов.

Ухвалою суду від 15.05.2017 р. зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

18.05.2017 р. через відділ діловодства суду від ДО "УААСП" надійшли заперечення на заяву ПО "ОКУАСП" про вступ до участі у справі в якості третьої особи.

22.05.2017 р. через відділ діловодства суду від ДО "УААСП" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

22.05.2017 р. через відділ діловодства суду від ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 23.05.2017 р. представник ДО "УААСП" подав клопотання про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів.

Ухвалою від 23.05.2017 р. відмовлено у задоволенні заяви ПО "ОКУАСП" про вступ у справу в якості третьої особи, у задоволенні клопотань ДО "УААСП" про зупинення провадження у справі, продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів, витребувано додаткові документи від сторін; розгляд справи відкладено на 29.05.2017 р.

26.05.2017 р. від ДО "УААСП" надійшли додаткові пояснення по справі та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

29.05.2017 р. від Приватної організації "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами" (ПО "ОКУАСП") надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи.

У судовому засіданні 29.05.2017 р. представник ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" подав пояснення по справі.

Представник ДО "УААСП" подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 29.05.2017 р. оголошувалась перерва до 31.05.2017 р.

Представники сторін у судовому засіданні 29.05.2017 р. заперечили проти задоволення заяви Приватної організації "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами" (ПО "ОКУАСП") про вступ у справу в якості третьої особи.

Розглянувши вказану заяву, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов`язки.

Заява ПО "ОКУАСП" обґрунтована тим, що рішення суду у даній справі може змінити умови Договору, укладеного між ДО "УААСП" та ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС", що, у свою чергу, вплине на права та обов'язки ПО "ОКУАСП", так як за результатами розгляду судових справ №№910/6038/16, 910/6037/16, 910/16143/16, можуть постраждати інтереси ПО "ОКУАСП" і йому може бути не присуджена компенсація за порушення майнових авторських прав з боку ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС".

При цьому, предметом спору у даній справі за первісним позовом являється спір між сторонами щодо належності укладених додатків № 1, №2, №3 до Договору №01/2014 від 23.12.2013 р., чи до Договору №01/2014 від 27.12.2013 р.

Предметом спору за зустрічним позовом являється вимога про визнання недійсними вказаних додатків.

Таким чином, первісний та зустрічний спори у справі №910/4036/17 виникли із договірних відносин між ДО "УААСП" та ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС".

При цьому, ПО "ОКУАСП" не являється стороною таких договірних відносин, у зв'язку з чим рішення суду у даній справі не може жодним чином вплинути на права і обов'язки останнього.

Суд також звертає увагу ПО "ОКУАСП" на те, що можливість встановлення рішенням суду у даній справі певних обставин, що не потребуватимуть доказування в інших судових спорах, відповідно до ст. 35 ГПК України, не може вважатись впливом на його будь-які права чи обов'язки.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні заяви ПО "ОКУАСП" про вступ у справу в якості третьої особи.

У судовому засіданні 31.05.2016 р. судом оглянуто оригінали документів, наданих представником ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС", а саме: оригінали Договору №01/2014 від 27.12.2013 р.; Додаток №1 від 23.12.2017 р. до Договору, Додаток №2 від 23.12.2017 р. до Договору, Додаток №3 від 23.12.2017 р. до Договору, платіжні доручення №982 від 14.03.2017 р., №979 від 13.02.2017 р., №934 від 09.02.2017 р., №978 від 13.03.2017 р., №983 від 16.03.2017 р., №221 від 29.01.2015 р., №231 від 06.02.2015 р., №917 від 31.01.2017 р., №491 від 16.01.2016 р., Акт від 16.01.2016 р., Додаткову угоду №1 від 30.01.2015 р., Звіт №2 від 22.01.2015 р.

Представник ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" підтримав первісні позовні вимоги, проти задоволення зустрічного позову заперечив.

Представник ДО "УААСП" проти первісного позову заперечив, зустрічні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 31.05.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються первісні та зустрічні позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" надано до матеріалів справи копію Договору №01/2014, укладеного27.12.2013 р. Вказана копія Договору відповідає оригіналу, оглянутому судом у засіданні 31.05.2017 р.

За умовами укладеного Договору, ДО "УААСП" від імені авторів та їх правонаступників, включаючи іноземних, надає Користувачам (суб'єктам господарювання, які уклали відповідний договір з КДС), невиключну ліцензію на публічне виконання творів у приміщеннях закладів Користувачів, а Користувачі зобов'язані виплачувати УААСП авторську винагороду відповідно до цього Договору та закону.

Відповідно до п. 2.5. Договору сторони погодили, що розмір винагороди визначається у Додатку до Договору.

Пунктом 2.6. Договору передбачено, що надання звіту про публічне виконання творів за формою, визначеною Додатком до Договору.

За умовами п. 2.8. Договору сторони погодили надання Акту про виплату авторської винагороди за формою, наведеною у Додатку до Договору.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що 23.12.2017 р. між сторонами було укладено Додатки №№1, 2, 3, якими погоджено істотні умови договірних відносин, а саме, встановлено розмір винагороди, визначено форму надання звіту про публічне виконання творів, встановлено форму Акту про виплату авторської винагороди.

При цьому, ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" вважає вказані Додатки такими, що укладені до Договору №01/2014 від 27.12.2013 р., а посилання у Додатках на Договір №01/2014 від 23.12.2013 р. - технічними описками.

ДО "УААСП" заперечує, що спірні Додатки укладались до Договору №01/2014 від 27.12.2013 р., та стверджує, що Додатки укладались до Договору №01/2014 від 23.12.2013 р.

У той же час, оригінали Договору №01/2014 від 23.12.2013 р. відсутні як у ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС", так і у ДО "УААСП"; проте, останній надав до матеріалів справи копію Договору №01/2014 від 23.12.2013 р.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС, звернувшись до суду із первісним позовом, просить визнати Додатки №№1, 2, 3 від 23.12.2013 р. до Договору №01/2014 такими, що укладені до Договору №01/2014 від 27.1.2013 р.

Положення ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 13 Конституції України закріплює обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 Господарського кодексу України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Відповідно до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також у спорах про визнання недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві, крім: спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України, міждержавних договорів та угод віднесено до відання інших органів; справи про банкрутство; справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

Чинним законодавством України встановлення чіткого визначення юридичних фактів, однак із практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин. Залежно від наявності зв'язку із волею суб'єкта юридичні факти поділяються на події та дії.

Події - це юридично значущі явища, що виникають незалежно від волі людей.

Дії (бездіяльність) - це життєві факти, що є результатом свідомої, пов'язаної з волею діяльності людей, наприклад, правочини, що породжують права і обов'язки; адміністративні акти, які містять приписи зобов'язального характеру; дії, що створюють об'єктивний результат (створення об'єкта інтелектуальної власності). Дії у свою чергу поділяються на правомірні, тобто такі, що відповідають правовим нормам, і неправомірні, які суперечать закону, є правопорушеннями.

Судом встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних або юридичних осіб. Суд встановлює факти, що мають юридичне значення, у випадках неможливості їх посвідчення в іншому порядку.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

В силу положень ст. 84 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору.

Тож, з вищенаведеного випливає, що встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Проаналізувавши зміст позовних вимог ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" про визнання Додатків №№1, 2, 3 від 23.12.2013 р. до Договору №01/2014 такими, що укладені до Договору №01/2014 від 27.1.2013 р., суд дійшов висновку, що фактично такі вимоги не відповідають встановленим законом або договором способам захисту прав, а спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції суду, який, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Тобто, вимоги ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" про встановлення юридичних фактів можуть бути досліджені та встановлені лише під час вирішення спору про право, відтак, зазначені вимоги не можуть виступати самостійним предметом спору і відповідно способом захисту.

Вказану правову позицію викладено у постанові Вищого господарського суду України від 04.03.2010 р. у справі № 6/403.

У постанові Вищого господарського суду України від 29.03.2011 р. у справі № 3/64 висловлено позицію, що встановлення цивільного факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Таким чином, заявлені ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" вимоги не можуть бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить повноваження щодо встановлення наявності чи відсутності фактів, що мають юридичне значення, на відміну від місцевих загальних судів, які розглядають справи за заявами про встановлення наявності чи відсутності фактів, що мають юридичне значення, в окремому провадженні. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Вказану правову позицію викладено, зокрема, у постановах Вищого господарського суду України від 16.02.2011 р. у справі № 5/107 та від 08.08.2012 р. у справі № 5024/180/2012.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги не узгоджуються із способами захисту прав і інтересів, не призводять до поновлення порушеного права позивача, а також не відповідають визначеним ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України способам захисту прав та інтересів.

Статтею 82 Господарського процесуального кодексу України визначено, зокрема, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу.

Верховний Суд України у постанові від 13.07.2004 р. у справі №10/732 зазначив, що дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способах захисту прав, суд зобов'язаний відмовити у позові.

За таких обставин, заявлені позовні вимоги ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" про визнання Додатків №№1, 2, 3 від 23.12.2013 р. до Договору №01/2014 такими, що укладені до Договору №01/2014 від 27.1.2013 р., являються необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.

Більш того, суд звертає увагу ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" на те, що сторонами жодним чином не заперечується дата підписання Додатків - 23.12.2013 р.

У той же час, п. 7.5. Договору №01/2014 від 27.1.2013 р. передбачено, що після підписання цього Договору всі попередні переговори та домовленості за ним, листування, попередні угоди та протоколи про наміри з питань, що так чи інакше стосуються предмету цього Договору, втрачають юридичну силу.

Водночас, суд зазначає, що питання наявності описки щодо дати укладання у самому Договорі №01/2014 може бути окремо встановлено при розгляді наявного між сторонами спору про право, тобто спору, що виникає з правовідносин сторін за Договором.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ТОВ "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" являють необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо зустрічного позову, суд зазначає наступне.

ДО "УААСП" у зустрічному позові заявлено вимогу про визнання недійсними Додатків №№1, 2, 3 від 23.12.2013 р. до Договору №01/2014.

Зустрічні вимоги мотивовано тим, що Додатки №№1, 2, 3 від 23.12.2013 р. укладені до Договору, оригінал якого відсутній у обох сторін, відтак, становлять окремі документи юридичного характеру навіть за відсутності тексту основного Договору.

За таких обставин, ДО "УААСП" зазначає, що у спірних Додатках відсутні умови, що являються обов'язковими складовими ліцензійного договору, зокрема, предмет договору, строк дії, спосіб використання творів, територію, на якій твори можуть використовуватись тощо.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 Кодексу визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За визначенням ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає, що Додатки №№1, 2, 3 від 23.12.2013 р. до Договору №01/2014 не являються правочинами у розумінні ст. 202 ЦК, оскільки не спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (у контексті даної справи правочином являється ліцензійний договір), що зумовлює неможливість існування спору щодо визнання таких Додатків недійсними.

Більш того, суд звертає увагу ДО "УААСП" на те, що підстави, визначені у позові як підстави недійсності правочину, у будь-якому випадку не можуть свідчити про недотримання сторонами вимог ст. 203 ЦК, натомість, стосуються моменту укладення договору, що врегульовано главою 53 ЦК.

З урахуванням викладеного, зустрічні позовні вимоги ДО "УААСП" являються необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Дослідивши зібрані у матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за сторонами, які їх понесли.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Відмовити у задоволенні первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" до Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" про встановлення факту укладання додатків до Договору.

2. Відмовити у задоволенні зустрічного позову Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕНТ ДЕЛІВЕРІ СЕРВІС" визнання недійсними додатків до Договору.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 02.06.2017 р.

Суддя Н.І. Зеленіна