РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2017Справа №910/23064/16

За позовом Заступника Генерального прокурора України - Головного військового прокурора в інтересах держави в особі 1) Міністерства оборони України, 2) Київського квартирно-експлуатаційного управління

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська інвестиційна компанія"

про визнання права власності, права користування та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача 1)Кабінет Міністрів України, 2)Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 3) Київська міська рада

Суддя Ярмак О.М.

Представники:

від прокуратури: Гусарова А.В. (посв. № 035836)

від позивача 1: Сажієнко І.О. за дов.

від позивача 2: Сажієнко І.О. за дов.

від відповідача: Крутоголов А.С. за дов.

від третьої особи 1: Муквич А.О. за дов.

від третьої особи 2: Білецька В.В. за дов.

від третьої особи 3: Власенко І.І. за дов.

ВСТАНОВИВ:

Заступник Генерального прокурора України - Головний військовий прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська інвестиційна компанія" про 1) визнання за державою в особі Міністерства оборони України права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :82:078:019; 2) визнання за Київським квартирно - експлуатаційним управлінням права користування земельною ділянкою з кадастровим номером :82:078:019; 3) зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні Міністерством оборони України та Київським квартирно-експлуатаційним управлінням земельною ділянкою з кадастровим номером :82:078:019 шляхом знесення (демонтажу) паркану.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням виконкому Київської міськради від 15.01.1951 вказана земельна ділянка була виділена у користування Квартирно - експлуатаційному управлінню Київського військового округу, правонаступником якого є позивач 2 під військове містечко № 9, інвентаризацією земель, затвердженою розпорядженням голови Київської міськдержадміністрації від 30.12.1995 № 406, підтверджено, що ділянка входить до складу військового містечка № 9 та використовується підрозділами Міністерства оборони України за цільовим призначенням.

На території вказаної ділянки розташовувались 14 будівель, які спочатку (2001 рік) були передані в якості основних фондів Державному підприємству МО України «Українська авіаційна транспортна компанія», в 2003 році реалізовані через торги ЗАТ «Фінансова компанія «БЛК» та ЗАТ «Торговий дім «Брокбізнес», які 02.06.2003 за договорами купівлі - продажу здійснили їх відчуження відповідачу.

Оскільки правовстановлюючі документи на земельну ділянку військового містечка № 9 попереднім власникам нерухомого майна не передавались, тому до відповідача не переходить право власності або право користування земельною ділянкою військового містечка у розумінні ст. 120 ЗК України.

Посилаючись на ст.ст. 18, 19 ЗК України, Закони України «Про Збройні Сили» та «Про оборону України», Постанову Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР», прокурор вказує, що зазначена земельна ділянка перебуває у державній власності та у користуванні позивача 2.

Згідно з витягом бази даних міського земельного кадастру станом на 10.08.2015 земельна ділянка військового містечка № 9 обліковується за позивачем 2, рішення Київської міської ради про передачу відповідачу земельної ділянки не приймалось. Рішень про примусове припинення права постійного користування земельною ділянкою військового містечка № 9 не приймались, позивачі від вказаної земельної ділянки не відмовлялись.

Прокурор вказує, що земельна ділянка належить до земель оборони, є власністю держави в особі Міністерства оборони України та перебуває в користуванні позивача 2, а відповідач у листі від 22.02.2016 заперечує вказаний факт.

За повідомленням позивача 2, земельна ділянка використовується відповідачем, доступу до неї позивачі не мають, тому на підставі ст.ст. 391, 392 ЦК України, ч.2 ст. 152, ЗК України, ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст. 212 ЗК України прокурор просить захистити права позивачів шляхом визнання відповідних речових прав на вказану земельну ділянку за позивачами та зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні цією землею.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/23064/16 та призначено розгляд справи на 07.02.2017.

Ухвалою суду від 07.02.2017 залучено до участі у справі Кабінет Міністрів України та Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, та відкладено розгляд справи на 21.02.2017.

Ухвалою суду від 21.02.2017 розгляд справи відкладено на 28.02.2017.

Ухвалою суду від 28.02.2017 залучено до участі у справі Київську міську раду в якості третьої особи та відкладено розгляд справи на 21.03.2017.

21.03.2017 та 05.04.2017 судом відкладався розгляд справи.

В судових засіданнях 25.04.2017 та 11.05.2017 судом оголошувалися перерви.

В судовому засіданні 18.05.2017 судом заслухано остаточні позиції учасників процесу по суті спору.

Прокурор, представники позивачів, третіх осіб 1 та 2 підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили про їх повне задоволення.

Представники відповідача та третьої особи 3 заперечували проти задоволення позовних вимог повністю.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням виконкому Київської міськради від 15.01.1951 у користування Квартирно-експлуатаційному управлінню Київського військового округу, правонаступником якого є Київське квартирно-експлуатаційне управління, було виділено земельну ділянку під військове містечко № 9.

Результати проведення інвентаризації земель, затвердженої розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 30.12.1995 № 406, підтверджують, що земельна ділянка за кадастровим номером :82:078:019 входить до складу військового містечка № 9 та використовується підрозділами Міністерства оборони України за цільовим призначенням.

На території вказаної ділянки розташовувались 14 будівель, які на підставі наказу Міністра оборони України № 32 від 29.01.2001 передані на баланс Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія» та в подальшому реалізовано через торги ЗАТ «Фінансова компанія «БЛК» та ЗАТ «Торговий дім «Брокбізнес».

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська інвестиційна компанія" у 2003 році придбало за результатами торгів у вказаних осіб комплекс будівель за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 44. Право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська інвестиційна компанія" на цей комплекс будівель підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2003 у справі № 34/660 та реєстраційним посвідченням Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об?єкти нерухомого майна" № 969з від 13.02.2004.

Описані факти підтверджені у рішенні Господарського суду міста Києва від 22.12.2010 у справі № 32/609-36/420, яке набрало законної сили, та відповідно до ст. 35 ГПК України не потребують доказування в межах даної справи.

Як стверджує прокурор, земельна ділянка за кадастровим номером :82:078:019 під комплексом будівель за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 44, належить до земель оборони, є власністю держави в особі Міністерства оборони України та перебуває в користуванні Київського квартирно-експлуатаційного управління, а відповідач як власник розміщеного на ній нерухомого майна заперечує цей факт, використовуючи земельну ділянку без надання до неї доступу позивачам, чим створює перешкоди у реалізації їх речових прав на земельну ділянку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Згідно із ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

За приписами ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтями 317, 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При цьому, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Предметом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна.

Вказаний спосіб захисту права власності пов'язаний з тим, що право власності має спиратись на певний титул, щоб бути доведеним перед іншими особами. Саме, суд в разі виникнення спору здійснює це доведення.

Отже, рішення суду про визнання права власності, яке приймається за результатами розгляду позову, поданого в порядку ст. 392 Цивільного кодексу України, за своєю суттю є правозахисним актом і спрямоване на захист наявного у позивача права власності.

У зв'язку із цим, момент виникнення права не залежить від набрання рішенням суду законної сили, оскільки підставою для прийняття рішення є наявність у позивача до звернення до суду тих матеріально-правових фактів, з якими закон пов'язує виникнення права власності.

Тобто, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності, згідно зі ст. 392 ЦК України, є оспорення або не визнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

За змістом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача, а також - належності обраного способу судового захисту.

З огляду на обраний позивачем спосіб захисту свого права, в контексті приписів ст. 392 Цивільного кодексу України, предметом доказування, а, відповідно, і судової оцінки у справі є як наявність у позивача права власності на спірне майно, так і порушення (невизнання) такого права відповідачем.

Доводячи право власності на спірну земельну ділянку Міністерства оборони України, прокурор посилається на рішення виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 15.01.1951 № 5, результати інвентаризації земель оборони по м. Києву, затверджені розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 30.12.1995 № 406.

Проте, як вбачається з поданих доказів, з'ясування наявності у Міністерства оборони України речового права на спірну земельну ділянку вже відбувалося судом в межах господарської справи.

Так, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2011 у справі 32/609-36/420 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська інвестиційна компанія" до Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити дії було встановлено, що земельна ділянка (кадастровий номер 82:078:019), яка знаходиться за адресою: м. Київ, р-н Печерський, вул. Щорса 44, в теперішній час не перебуває у власності (відсутній державний акт про право власності на земельну ділянку) чи в користуванні (відсутній договір оренди вказаної земельної ділянки) будь-якої юридичної чи фізичної особи, тому Міністерство оборони України чи будь-які інші юридичні та фізичні особи не можуть вважатися належними землекористувачами земельної ділянки (кадастровий номер 82:078:019), що знаходиться за адресою: м. Київ, р-н Печерський, вул. Щорса 44, без оформлення договору оренди чи отримання державного акту про право власності на земельну ділянку.

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, оскільки зазначене судове рішення набрало законної сили, то факт того, що, а ні Міністерство оборони України, а ні будь-які інші юридичні та фізичні особи не можуть вважатися належними власниками чи землекористувачами земельної ділянки (кадастровий номер 82:078:019), що знаходиться за адресою: м. Київ, р-н Печерський, вул. Щорса 44, має преюдиційне значення та не підлягає повторному доведенню при розгляді даної справи.

При цьому суд також враховує, що в ході розгляду даної справи нових доказів, які б свідчили про набуття Міністерством оборони України права власності у порядку, вказаному у загаданому судовому рішенні, позивачем 2 подано не було.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор також вказує, що спірна земельна ділянка як така, що за цільовим призначенням відноситься до земель оборони може перебувати лише у державній власності.

Натомість, як встановлено судом з відомостей (витяг з Державного земельного кадастру витягу №НВ-014 від 03.06.2014) про земельну ділянку (кадастровий номер :82:078:0019), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 44, ця земельна ділянка відноситься до категорії земель - Землі житлової та громадської забудови, вид використання - для реставрації та реабілітації з реконструкцією та будівництвом офісного центру, форма власності - інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня; інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки - проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 17.12.2013.

Отже, офіційні відомості з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (кадастровий номер :82:078:0019) спростовують твердження прокурора про те, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель оборони та належить на праві власності державі в особі Міністерства оборони України.

Вказані факти також підтверджено на запит суду Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві, яким також повідомлено, що інформація про зареєстровані речові права на земельну ділянку з кадастровим номером :82:078:0019 до управління не надходила.

Доводи прокурора, що матеріали кадастрової справи №А0812 щодо передачі земельної ділянки (кадастровий номер :82:078:0016) Міністерству оборони України для будівництва групи житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціального та адміністративного призначення по вул. Щорса, 44 також підтверджують, що користувачем земельної ділянки військового містечка № 9 (площа 1,504 га, з кадастровим номером :82:078:0019) є саме Міністерство оборони України, суд вважає безпідставними, так як наведена кадастрова справа №А0812 стосується іншої земельної ділянки з іншим кадастровим номером, яка не стосується даного спору.

Окрім того, відомості Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради щодо виявлення на земельній ділянці за адресою: вул. Щорса, 44-Г, у м. Києві, Київського тюремного замку, що є щойно виявленим об'єктом культурної спадщини, при встановленні обставин спірних правовідносин не беруться судом до уваги, оскільки не мають значення для вирішення спору.

Отже, аналізуючи вище викладене суд вважає, що право власності позивача 2 на спірне майно не підтверджено, то підстав для визнання за ним права власності та відповідно задоволення поданого на його захист позову в порядку ст. 392 Цивільного кодексу України у суду немає.

Що стосується позовної вимоги про визнання за Київським квартирно-експлуатаційним управлінням права користування спірною земельною ділянкою, то в її задоволенні суд також відмовляє через її необґрунтованість з підстав, аналогічних викладеним.

З огляду на встановлені обставини та відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності та користування, немає правових підстав для зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачами земельною ділянкою як похідної вимоги.

Що стосується поданої прокурором заяви про забезпечення позову, то, з огляду на вирішення спору по суті та відмову у задоволенні позовних вимог, заява залишається судом без задоволення.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у справі покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 31.05.2017

Суддя О.М. Ярмак