ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2017р. Справа № 914/1591/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліус», м.Винники

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Львів

про стягнення 94750,00грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3 - представник за довіреністю

від відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5 - представники за довіреністю

від третьої особи: ОСОБА_3 - представник за довіреністю

Суть спору: у зв'язку зі скасуванням Постановою Вищого господарського суду України від 02.03.2017р. постанови Львівського апеляційного господарського суду від 08.12.2016р. та рішення господарського суду Львівської області від 19.08.2016р. у справі №914/1591/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліус» м.Винники до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів про стягнення 94750,00грн. і направленням її на новий розгляд до господарського суду Львівської області, у відповідності до ст.2-1 ГПК України, проведено автоматизований розподіл справи, за результатом якого справу №914/1591/16 передано на розгляд судді Щигельської О.І.

Ухвалою суду від 17.03.2017р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 29.03.2017р. Ухвалою суду від 29.03.2017р. розгляд справи відкладено на 24.04.2017р. з підстав викладених в ній. В судовому засіданні 24.04.2017р. оголошено перерву до 27.04.2017р. для надання можливості відповідачу подати зустрічну позовну заяву. Ухвалою суду від 26.04.2017р. у прийнятті зустрічної позовної заяви Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ТзОВ «Геліус» про стягнення 470450,00грн. відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст.62 ГПК України. Ухвалами суду від 27.04.2017р. відмовлено у задоволенні заяви ТзОВ «Геліус» про забезпечення позову, строк вирішення спору, за клопотанням відповідача, строк вирішення спору продовжено на 15 днів та відкладено розгляд справи на 18.05.2017р. Ухвалою суду від 04.05.2017р. задоволено заяву ОСОБА_1 про повернення сплаченого судового збору. В судовому засіданні 18.05.2017р. оголошено перерву до 29.05.2017р.

Представники учасників судового процесу в судове засідання 29.05.2017р. з'явились, їм роз'яснено права згідно ст.ст. 20, 22, 27 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні 29.05.2017р. позовні вимоги підтримав повністю з підстав, вказаних у позовній заяві та письмових поясненнях (запереченнях) (вх.№33018/16 від 10.08.2016р.). Ствердив, зокрема, що за період з серпня 2011 року по травень 2012 року перераховано відповідачу - ФО-П ОСОБА_1 425000,00грн. авансових платежів на виконання досягнутої між сторонами домовленості. Оскільки відповідачем взятих на себе зобов'язань не виконано, а авансові платежі повернуто лише частково на суму 330250,00грн., позивач звернувся до нього із вимогою про повернення сплачених коштів в розмірі 94750,00грн., яку залишено без задоволення. Зазначене зумовило звернення ТзОВ «Геліус» до суду із позовом про стягнення із ФО-П ОСОБА_1 вказаної суми заборгованості. Просив позов задоволити.

Представники відповідача в судовому засіданні 29.05.2017р. зазначили, що ОСОБА_1 припинено здійснення підприємницької діяльності, у зв'язку із чим підтримали раніше подане клопотання (вх.№12012/17 від 28.03.2017р.) про припинення провадження у справі на підставі п.6 ст.80 ГПК України.

Окрім цього, проти задоволення позову заперечили з мотивів, наведених у відзиві (вх.№32623/16 від 08.08.2016р.; вх.№15974/17 від 04.05.2017р.). Зокрема, зазначили, що ФО-П ОСОБА_1 в травні 2012 року поставлено позивачу товар загальною вартістю 446400,00грн., що перевищує здійснені ним авансові платежі. Грошові кошти, стягнення яких є предметом спору, зараховано на оплату такого товару. Відтак, у задоволенні позову просили відмовити.

Представник позивача натомість зазначив, що товар у відповідача не придбавав, у його власності він не перебував та не перебуває.

Представник третьої особи в судовому засіданні 29.05.2017р. підтримав позовні вимоги позивача, просив позов задоволити.

Інших заяв чи клопотань сторонами не подано.

Суд, беручи до уваги встановлений ст.69 ГПК України строк вирішення спору, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст. 4-3 ГПК України судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Відповідно до ч.1 ст.111-12 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Так, у постанові Вищого господарського суду України від 02.03.2017р. по справі №914/1591/16, серед іншого, зазначено, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги та не навели переконливих доводів щодо укладення між сторонами саме угоди про продаж ФО-П ОСОБА_1 обладнання позивачу, не з'ясували умови цієї начебто укладеної угоди, зокрема, щодо способу, порядку та строків розрахунків, не перевірили в повному обсязі заперечення позивача в цій частині. Вирішуючи по суті даний спір, місцевий та апеляційний господарські суди не дослідили та не встановили підстави виникнення між сторонами правовідносин щодо ремонту основних засобів та поставки металу, не з'ясували чи було укладено між ними відповідний договір. Також звертається увага на те, що суди попередніх інстанцій не з'ясували, хто підписав накладну № 28/05-2 від 28 травня 2012 року про передачу позивачу товару загальною вартістю 446400,00грн. від імені позивача та від імені відповідача, чи мали такі особи відповідні повноваження, зокрема, чи мала повноваження особа, яка підписала зазначену накладну від імені позивача, прийняти зазначену у ній продукцію та на якій підставі, а також не досліджено та не перевірено накладну № 28/05-1 від 28.05.2012р., на яку також посилався відповідач в обґрунтування заперечень на позов. У вказаній постанові зазначено, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами не враховані вимоги закону про те, що відомості про органи управління юридичною особою, осіб, які входять до цього органу або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи, зокрема, з правом підпису документів від її імені, підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру. Місцевим та апеляційним господарськими судами не досліджено та не перевірено дані щодо органів управління товариством, осіб, які мають право вчиняти правочини від імені ТзОВ «Геліус» без довіреності з правом підпису у відповідності до вимог наведеної норми та установчих документів, тобто, судом не з'ясовано, чи мав ОСОБА_1 повноваження вчиняти правочини від імені товариства без довіреності, а також не надано правової оцінки вчиненню відповідачем дій з одночасного представництва сторін у спорі. Стверджується, що апеляційний господарський суд, дійшовши висновку про те, що заявлена до стягнення сума підлягає зарахуванню як зустрічна позовна вимога за поставлене відповідачем обладнання, не перевірив та не з'ясував, чи мали місце реальні зустрічні однорідні вимоги, чи настав строк виконання за ними, чи мала місце у визначений законом спосіб заява сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги.

Беручи до уваги зазначені вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, розглянувши подані докази в їх сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено таке.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Геліус» (позивач по справі) перераховано Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (відповідач по справі) кошти на загальну суму 425000,00грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 03.08.2011р. №29 на суму 70000,00грн.; від 08.08.2011р. №30 на суму 55000,00грн.; від 28.04.2012р. №36 на суму 100000,00грн.; 08.05.2012р. №43 на суму 100000,00грн. та від 14.05.2012р. №44 на суму 100000,00грн.

Позивач стверджує, що такі платежі є авансовими й здійсненими на виконання досягнутої між сторонами домовленості про те, що відповідач здійснить ремонт погоджених основних засобів ТзОВ «Геліус» та поставить йому необхідний метал на загальну суму 425000,00грн. Однак, ФО-П ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань щодо ремонту основних засобів і поставки металу не виконав, однак повернув позивачу частину грошових коштів в розмірі 330250,00грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 27.06.2013р. №50 на суму 105900,00грн.; від 30.07.2013р. №55 на суму 88200,00грн.; від 31.07.2013р. №56 на суму 27550,00грн. та від 30.08.2013р. №70 на суму 108600,00грн.

З огляду на таке, позивач звернувся до відповідача із претензією-вимогою №12 від 05.03.2016р. про виконання взятих на себе зобов'язань або повернення позивачу грошових коштів у розмірі 94750,00грн. у семиденний строк. У відповідь ФО-П ОСОБА_1, листом від 15.03.2016р., повідомив ТзОВ «Геліус», що на виконання домовленостей ним здійснено поставку обладнання (комплекти штампів - «терка конусна» (1шт.), «терка квадратна» (1шт.), «терка шестигранна» (1шт.) згідно накладної №28/05-2 від 28.05.2012р. на загальну суму 446400,00грн. з умовою оплати - на вимогу. Відтак, 94750,00грн. (суму претензійних вимог) зараховано в рахунок погашення заборгованості за поставлене обладнання та заявлено вимогу про погашення ТзОВ «Геліус» решти кредиторської заборгованості перед ФО-П ОСОБА_1 в розмірі 351650,00грн. у семиденний термін.

Водночас, позивач стверджує, що таке обладнання та комплекти штампів ніколи не придбавались у ФО-П ОСОБА_1, не перебували та не перебувають на балансі ТзОВ «Геліус», про що також подано відповідні довідки. Зазначені обставини стали підставою звернення ТзОВ «Геліус» до суду із позовом про стягнення з відповідача 94750,00грн.

Заперечуючи позовні вимоги, ФО-П ОСОБА_1 стверджує, що відповідач, як фізична особа, є співвласником позивача, йому належить 50% статутного капіталу. У ТзОВ «Геліус» відповідач, як працівник, займав посаду комерційного директора з правом першого підпису у банківських установах та представляв інтереси товариства без довіреності. Водночас, з 1999 року ФО-П ОСОБА_1, як підприємець, співпрацював з позивачем. Таким чином, відповідач, як підприємець, діючи в інтересах власної фірми - ТзОВ «Геліус», з метою забезпечення безперервного виробництва продукції, в травні 2012 року поставив обладнання, згідно вищезазначених накладних, в цех з виробництва продукції та прийняте працівником товариства, який на той час займався ремонтом та технічним обслуговуванням обладнання позивача, що підтверджується підписом цього працівника на накладних. Доказом того, що обладнання було поставлено позивачу є той факт, що це обладнання є предметом застави по кредитному договору між ТзОВ «Геліус» та ПАТ АКБ «Львів».

Окрім цього, відповідач просив провадження по справі припинити зважаючи на те, що ним припинено підприємницьку діяльність, про що подав відповідне клопотання (вх.№12012/17 від 28.03.2017р.).

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Суд звертає увагу на те, що громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду; наведене стосується й випадку подання відповідним громадянином, що був відповідачем у справі, зустрічного позову в тій же справі. У будь-якому разі у суду немає й правових підстав для застосування при цьому положень статті 25 ГПК та залучення до участі у справі як правонаступника фізичної особи - підприємця тієї ж таки фізичної особи, оскільки правонаступництво передбачає перехід прав та обов'язків від одного суб'єкта до іншого, а не зміну правового статусу однієї й тієї ж самої особи. У разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою-сьомою статті 84 ГПК, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності). Зазначене кореспондує роз'ясненням, наданим Пленумом Вищого господарського суду України у п.4.7 Постанови №18 від 26.12.2011р.

Так, запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем зроблено у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 17.01.2017р. за НОМЕР_1, в той час як позовну заяву подано ТзОВ «Геліус» до суду 09.06.2015р.

Суд зазначає, що саме лише припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 не свідчить про припинення зобов'язань, взятих на себе особою, й акцентує увагу на правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 4 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13, на яку також звертає увагу й позивач. З огляду на положення ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст. ст. 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

У відповідності до п.6 ч.1 ст.80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. З огляду на вищенаведене, підстави для припинення провадження по справі відсутні, відтак, у задоволенні клопотання відповідача відмовлено.

Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини. Відтак, для вирішення спору необхідно з'ясувати природу правовідносин між сторонами.

Так, до матеріалів справи долучено платіжні доручення №29 від 03.08.2011р., №30 від 08.08.2011р., №36 від 28.04.2012р., №44 від 14.05.2012р. та №43 від 08.05.2012р., згідно яких позивач перерахував відповідачу кошти на суму 425000,00грн. У відповідній графі вказаних розрахункових документів платником зазначено ТзОВ «Геліус», а призначення платежу визначено як «авансовий платіж за основні засоби і виконання робіт згідно рахунку» або «авансовий платіж за метал згідно рахунку».

Перш за все, суд звертає увагу на те, що авансовим є платіж здійснений до моменту виникнення зобов'язання із оплати, який в подальшому буде зараховано на його виконання, що відрізняє його від реально встановленого зобов'язання із попередньої оплати, а також від завдатку, який виступає формою забезпечення зобов'язання із оплати.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що на момент перерахування таких коштів між сторонами, в порядку визначеному ст.208 ЦК України, укладено будь-які договори на виконання яких здійснено платежі, а тому, суд приходить до висновку, що кошти сплачено ТзОВ «Геліус» з метою їх подальшого зарахування на виконання його зобов'язання із оплати, що виникне в майбутньому.

Як вже зазначалось, позивач стверджує, що між сторонами досягнуто домовленість про те, що відповідач здійснить ремонт погоджених основних засобів ТзОВ «Геліус» та поставить йому необхідний метал на загальну суму 425000,00грн. Водночас, позивач стверджує, що відповідачем такі зобов'язання не виконано, а тому зобов'язання зі сплати коштів у позивача не настало. Відтак, ТзОВ «Геліус» звернулось до ФО-П ОСОБА_1 з вимогою про повернення 94750,00грн. авансового платежу. Проте, ані у такій вимозі, ані в позовній заяві позивач не зазначає авансовий платіж, сплачений на підставі якого платіжного доручення, підлягає поверненню.

Твердження позивача про те, що ФО-П ОСОБА_1 частково повернуто сплачені кошти авансу не знайшли свого підтвердження, оскільки з призначення платежу платіжних доручень від 27.06.2013р. №50 на суму 105000,00грн.; від 30.07.2013р. №55 на суму 88200,00грн.; від 31.07.2013р. №56 на суму 27550,00грн.; від 27.08.2013р. №70 на суму 108600,00грн., на які посилається ТзОВ «Геліус» як на підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, не видається можливим встановити, що такі кошти перераховано ФО-П ОСОБА_1 саме на повернення авансових платежів, оскільки у відповідній графі зазначено: «за оренду приміщень згідно рахунку, часткове повернення невикористаних коштів згідно договору» та «повернення коштів на поточний рахунок».

Так, загальні правила, види і стандарти розрахунків юридичних і фізичних осіб та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного банку України від 21.01.2004 року № 22 (із відповідними змінами та доповненнями). Нормами зазначеної Інструкції встановлені вимоги щодо заповнення розрахункових документів, в тому числі, платіжних доручень.

Відповідно до п. 1.4 Інструкції, платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. Вимоги до форми платіжного доручення зазначені у п. 3.1 Інструкції, відповідно до якої платіжне доручення повинно містити такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; найменування та код банку платника; найменування/прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; найменування та код банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника.

При цьому, в п. 3.8. Інструкції встановлено, що реквізит «призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Відповідач у листі, датованому 15.03.2016р., не заперечує отримання від позивача авансових платежів на суму 425000,00грн. Водночас, стверджує, що на виконання домовленостей, які підтверджуються записами у платіжних дорученнях в графі «призначення платежу», ним поставлено відповідачу обладнання (комплекти штампів - «терка конусна» (1шт.), «терка квадратна» (1шт.), «терка шестигранна» (1шт.) згідно накладної №28/05-2 від 28.05.2012р. на загальну суму 446400,00грн. Як вже зазначалось, цим листом ФО-П ОСОБА_1 повідомив ТзОВ «Геліус», що 94750,00грн. зараховано в рахунок погашення заборгованості за обладнання, поставлене згідно накладної №28/05-2 від 28.05.2012р.

Аналізуючи правовідносини, що склались між сторонами, суд зазначає, що ч.ч.1, 2 ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з вимогами ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За положенням ч.2 ст.638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Договір, згідно з ч.1 ст.639 ЦК України, може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. У відповідності до ч.1 ст.181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проаналізувавши долучені до матеріалів справи докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що накладна №28/05-2 від 28.05.2012р. свідчить про укладення сторонами договору у спрощений спосіб.

Водночас, беручи до уваги заперечення позивача щодо форми і змісту правочину, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні документи повинні мати такі обовязкові реквізити як: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є учасниками ТзОВ «Геліус», а розмір частки кожного із них у статутному фонді - 50%. Керівником та підписантом ТзОВ «Геліус» станом на 28.05.2012р. визначено ОСОБА_6 Із долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що його обрано на посаду директора товариства, що підтверджується протоколом №2 зборів учасників ТзОВ «Геліус» від 25.11.2004р.

Згідно з абз.12, 13 ч.2 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про органи управління юридичної особи; прізвище, ім'я, по батькові, дата обрання (призначення) та реєстраційні номери облікових карток платників податків, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори.

Таким чином, у відповідності до вимог закону відомості про органи управління юридичною особою, осіб, які входять до цього органу або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи, зокрема, з правом підпису документів від її імені, підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру.

Водночас, із картки із зразками підписів і відбитка печатки від 27.12.2010р., поданої ТзОВ «Геліус» до ПАТ АКБ «Львів», вбачається, що ОСОБА_1, як комерційний директор підприємства, наділений повноваженнями особи з першим підписом щодо вчинення дій з розпорядження коштами підприємства.

Суд звертає увагу на те, що накладну №28/05-2 від 28.05.2012р. підписано ФО-П ОСОБА_1 від власного імені та скріплено печаткою, в той час як від імені ТзОВ «Геліус» підписано невстановленою особою та скріплено печаткою товариства.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України в редакції, яка діяла на момент укладення правочину, та ч.1 ст.181 ГК України вбачається, що підпис сторони на правочині підтверджує лише форму, в якій його вчинено (письмово), а відповідно сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, що має письмову форму. Наявність печатки на правочині свідчить про скріплення відповідачем самого документа, а не підпису особи. Такий висновок суду відповідає висновкам Вищого господарського суду України, викладеним у його постанові, опублікованій у Віснику господарського судочинства №6 за 2012р. В той же час Закон України від 15.04.2014 р. N 1206-VII, яким внесено зміни у зміст ч.2 ст.207 ЦК України, набрав чинності лише з 30.10.2014р.

У матеріалах справи відсутні та позивачем суду не надано доказів того, що печатка, відтиском якої скріплена вказана накладна, вкрадена у позивача або втрачена ним, чи незаконно використовувалась і з цього приводу проводилось відповідне службове розслідування.

Твердження позивача про те, що вказану накладну підписано особою, яка не мала відповідних повноважень, а таке обладнання ніколи не придбавались у ФО-П ОСОБА_1 спростовуються таким.

За вимогами ч.ч. 1, 3 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, згідно з вимогами ст.239 Цивільного кодексу України.

Водночас, суд звертає увагу на те, що згідно зі ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Суд звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, що ТзОВ «Геліус» розпоряджався майном, переданим на підставі накладної №28/05-2 від 28.05.2012р., реалізуючи правомочності власника, зокрема, передавши таке майно в заставу на підставі договору застави майна №35/1 від 27.10.2014р., укладеного між ПАТ АКБ «Львів» та ТзОВ «Геліус» в особі генерального директора ОСОБА_6, що, серед іншого, підтверджується також листами ПАТ АКБ «Львів» вих.№1190/19/1 та вих.№1191/19/1 від 30.09.2016р. (том 2, а.с.161-162). Надаючи правову оцінку таким доказам, суд не вирішує питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі по справі, зокрема ПАТ АКБ «Львів», оскільки лише констатує факт наявності укладеного договору застави, а судове рішення не містить висновків щодо прав таких осіб та не встановлює для них жодних обов'язків, не порушує їх матеріальних та процесуальних прав. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду України, наведеній у постанові від 23.12.2015р. №3-1135гс15.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, про подальше схвалення правочину, вчиненого з перевищенням повноважень, на підставі якого ТзОВ «Геліус» набуло право власності на майно, передане за накладною №28/05-2 від 28.05.2012р., яка є в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом, що підписаний сторонами правочину та скріплений їх печатками.

Посилання позивача на те, що таке не перебувало та не перебуває на балансі ТзОВ «Геліус» не спростовує факт набуття такого майна у власність, а може лише свідчити про можливі недоліки у веденні бухгалтерського обліку суб'єкта господарювання.

Даючи правову оцінку таким правовідносинам, суд, з огляду на вищенаведене та проаналізувавши долучені до матеріалів справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що на підставі накладної №28/05-2 від 28.05.2012р. відповідачем передано у власність позивача обладнання (товар), на часткову оплату якого зараховано авансовий платіж в розмірі 94750,00грн., що свідчить про відплатність такого правочину. Беручи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів, на підтвердження ритмічного та безперебійного постачання товарів, суд приходить до висновку, що у спрощений спосіб, шляхом оформлення накладної №28/05-2 від 28.05.2012р. сторонами укладено саме договір купівлі-продажу. Зважаючи на таке, поставлення згідно накладної №28/05-1 від 28.05.2012р. обладнання (пресів) на загальну суму 118000,00грн., а саме: прес кривошипний КД 2122 (2 шт.), прес кривошипний КД 2322 Б (1 шт.), прес кривошипний ОКП 16 П (1 шт.), не входить у предмет доказування по даній справі, так само як і правочини, на підставі яких ФО-П ОСОБА_1 набуто майно, яке в подальшому відчужено позивачу.

Так, ст.655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на те, що авансовий платіж в розмірі 94750,00грн. зараховано ФО-П ОСОБА_1 на оплату товару, переданого у власність ТзОВ «Геліус» згідно договору купівлі-продажу на підставі накладної №28/05-2 від 28.05.2012р., суд приходить до висновку, що підстави для повернення відповідачем такого авансового платежу відсутні.

Згідно з ч.1 ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що доводи позивача спростовані матеріалами справи, а відтак, у задоволенні позову слід відмовити.

Суд також звертає увагу на те, що вимогу про застосування наслідків спливу строку позовної давності відповідачем заявлено й розглянуто при перегляді судового рішення судом апеляційної інстанції. У встановленому законом порядку таку вимогу до суду першої інстанції не заявлено.

Вирішуючи питання розподілу господарських витрат, суд звертає увагу на роз'яснення, надані Пленумом Вищого господарського суду України у п. 4.4 Постанови №7 від 21.02.2013р. про те, що у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

У відповідності до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Зважаючи на те, що у задоволенні позову відмовлено, суд вважає за необхідне витрати зі сплати судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, перегляд судового рішення судами апеляційної та касаційної інстанції, за подання до суду заяв про забезпечення позову, а також витрати на правову допомогу, понесені ТзОВ «Геліус» та ФО-П ОСОБА_2 відповідно, покласти на вказаних осіб.

Керуючись ст.ст. 22, 27, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 06.06.2017р.

Суддя Щигельська О.І.