КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р. Справа№ 910/6099/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Кропивної Л.В.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Капітонов П.П., довіреність № б/н від 15.08.2016;

від першого відповідача - представник не прибув;

від другого відповідача - представник не прибув;

від третього відповідача - представник не прибув;

від четвертого відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Науково-технічної виробничої фірми "Промсервіс" у формі товариства з обмеженою відповідальністю на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.04.2017 про повернення позовної заяви у справі №910/6099/17 (суддя Головіна К.І.) за позовом Науково-технічної виробничої фірми "Промсервіс" у формі товариства з обмеженою відповідальністю до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, Прокуратури Вінницької області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Державної казначейської служби України про стягнення 16 244 800, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Науково-технічна виробнича фірма "Промсервіс" у формі товариства з обмеженою відповідальністю звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, Прокуратури Вінницької області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Державної казначейської служби України про стягнення 16 244 800, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2017 у справі №910/6099/17 позовну заяву Науково-технічної виробничої фірми "Промсервіс" у формі товариства з обмеженою відповідальністю повернуто на підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Суд першої інстанції в ухвалі зазначив про те, що позивач пред'являючи позов, зокрема, до Державної казначейської служби України, не обґрунтував позовні вимоги щодо цієї особи, не вказав на якій правовій підставі він звертається до неї з позовом, не зазначив, якими діями відповідачем-4 порушені його права чи інтереси, якими доказами ці обставини підтверджуються.

Також, в ухвалі зазначено про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження, викладених у позовній заяві, обставин.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про повернення позову без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Крім цього, підставою для повернення вказаної позовної заяви місцевим господарським судом було визначено також несплату позивачем судового збору.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.04.2017 скасувати, а справу №910/6099/17 передати на розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо наявності підстав для повернення позовної заяви.

Так, апелянт, зокрема, вказує на те, що він на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно, за доводами скаржника, суд першої інстанції необґрунтовано повернув позовну заяву на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 06.06.2017 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Відповідачі правом на участь представників у даному судовому засіданні не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином; про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми в даному судовому засіданні від відповідачів до суду не надійшло.

В свою чергу, від першого відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Головне управління Державної фіскальної служби в Одеській області просило залишити її без задоволення.

Інші відповідачі своїми правами на надання письмових пояснень щодо вимог за апеляційною скаргою не скористалися.

Враховуючи належне повідомлення відповідачів про дату та час розгляду даної справи, а також неможливість відкладення слухання по справі через сплив 15-ти денного строку, встановленого ч. 2 ст. 102 Господарського процесуального кодексу України для розгляду апеляційних скарг на ухвали господарського суду, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Частиною 5 статті 106 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду - скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо, у позовній заяві не вказано обставин, на яких ґрунтується позовна вимога, доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини, обґрунтований розрахунок стягуваної чи оспорюваної суми.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив про ненадання позивачем доказів на підтвердження, викладених у позовній заяві, обставин.

Разом з тим, позивач у позовній заяві вказав, що у зв'язку зі значним обсягом письмових доказів, які підтверджують обставини завдання йому шкоди, такі докази будуть надані у подальшому.

При цьому, разом із позовною заявою позивачем було надано копії постанов про відмову у відшкодуванні шкоди від 30.01.2017 та про закриття кримінального провадження від 23.12.2014, копію повідомлення від 20.10.2015 про закриття кримінального провадження та копію повідомлення ПАТ "Мотор Січ" від 31.10.2016.

У будь - якому випадку відсутність документів, які підтверджують викладені у позовній заяві обставини, не є підставою для повернення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору суддя при підготовці справи до розгляду може зобов'язати сторони, інші підприємства, установи, організації, державні та інші органи, їх посадових осіб виконати певні дії (звірити розрахунки, провести огляд доказів у місці їх знаходження тощо); витребувати від них документи, відомості, висновки, необхідні для вирішення спору.

Також, за приписами ст. 38 Господарського процесуального кодексу України у разі, якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Отже, якщо у позовній заяві є посилання на докази, що підтверджують викладені обставини, але самі докази до позовної заяви не додані, така заява не може бути повернена з посиланням на ст. 63 Господарського процесуального кодексу України. У цьому випадку суддя в процесі підготовки справи до розгляду ухвалою витребовує необхідні докази від сторін, а у разі необхідності і у інших осіб.

Наведена позиція викладена у п. 3.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18.

Крім цього, у п. 3.3 даної постанови також зазначено, що суд не вправі повернути позовну заяву на підставі пункту 3 частини першої статті 63 Господарського процесуального кодексу України з мотиву неподання документів, що є доказами, або подання не засвідчених належним чином копій документів, оскільки позивач може їх подавати до закінчення розгляду справи.

З огляду на викладене, наведені обставини не можуть бути підставою для повернення позовної заяви.

Отже, у випадку неподання позивачем певних доказів суд мав їх витребувати від сторін чи інших осіб, або вирішити спір за наявними доказами.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали наведеного не було враховано.

Щодо посилань суду першої інстанції на те, що матеріали позовної заяви не містять обґрунтування позовних вимог, які заявлені до Державної казначейської служби України, а також викладу обставин в цій частині та чим вони підтверджуються, слід зазначити наступне.

Так, позовна заява містить виклад обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача.

При цьому, обставини обґрунтованості або необґрунтованості пред'явлення позову саме до Державної казначейської служби України на стадії вирішення питання щодо прийняття позовної заяви до провадження, виходячи з приписів Господарського процесуального кодексу України, не встановлюються.

Відповідний висновок щодо обґрунтованості пред'явлених позовних вимог суд робить при прийнятті рішення.

Крім того, згідно п. 1 ч. 1 ст. 65 Господарського процесуального кодексу України з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору суддя, зокрема, вирішує питання про залучення до участі у справі іншого відповідача та про виключення чи заміну неналежного відповідача.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви згідно п. 3 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України є неправильним.

Також, колегія суддів не погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що позивач не належить до категорії осіб, що звільнені від сплати судового збору.

Частиною 2 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставки судового збору визначені у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за заяву про вжиття заходів та забезпечення позову - 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Разом з тим, відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється, зокрема, за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Предметом позову у даній справі є вимога про відшкодування шкоди, заподіяної особі органами досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень, що свідчить про те, що судовий збір у цьому випадку не справляється.

За таких обставин скаржник звільнений від сплати судового збору у даному випадку саме в силу п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", а тому висновок місцевого господарського суду про повернення позовної заяви з посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованим.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, звільняються не лише фізичні, а й юридичні особи.

Наведене також підтверджується постановами Вищого господарського суду України, зокрема, від 31.08.2016 у справі №910/11099/16 та від 18.10.2016 у справі 910/11551/16.

Так, у вказаних справах за вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади позивачами виступали юридичні особи.

При цьому, з огляду на предмети позовів у вказаних справах суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір".

Враховуючи все вищевикладене, місцевий господарський суд вдався до суто формального тлумачення пунктів 3 та 4 частини 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України та дійшов безпідставного висновку про наявність процесуальних підстав для повернення позовної заяви без розгляду, чим всупереч приписам статті 19 Конституції України, обмежив позивача у здійсненні прав, передбачених частиною 3 статті 129 Конституції України.

З урахуванням викладеного, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки застосування в даному випадку місцевим господарським судом пунктів 3 та 4 частини 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України є неправомірним.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків про наявність підстав для повернення позовної заяви Науково-технічної виробничої фірми "Промсервіс" у формі товариства з обмеженою відповідальністю без розгляду на підставі пунктів 3 та 4 частини 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 7 ст. 106 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Тому, ухвала господарського суду першої інстанції підлягає скасуванню та відповідно справа №910/6099/17 - передачі на розгляд до господарського суду.

Позивачем за подання до суду апеляційної скарги було сплачено судовий збір в сумі 1 600 грн.

Разом з тим, предметом позову у даній справі є вимога про відшкодування шкоди, заподіяної особі органами досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень, що свідчить про те, що судовий збір у цьому випадку не справляється як за подання позовної заяви, так і за подання апеляційної скарги.

Так, заявники, позивачі та інші категорії осіб, які згідно із статтями 3 і 5 Закону звільняються від сплати судового збору, підлягають такому звільненню також і в разі подання ними апеляційних та касаційних скарг, заяв про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами і заяв про перегляд судових рішень господарських судів Верховним Судом України (підпункт 3.9 п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

В свою чергу, згідно положень ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Наразі позивачем відповідного клопотання подано до суду не було, а тому відповідно питання про повернення судового збору буде вирішено колегією суддів в подальшому за умови його подання.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Науково-технічної виробничої фірми "Промсервіс" у формі товариства з обмеженою відповідальністю на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.04.2017 про повернення позовної заяви у справі №910/6099/17 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.04.2017 у справі №910/6099/17 скасувати.

3. Справу №910/6099/17 передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Дідиченко