КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2017 р. Справа№ 927/169/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Рудник Ю.М., представник за довіреністю №220/485/д від 26.12.2016р.;

від відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГІВЕЛЬНИЙ ДІМ "РІКО УКРАЇНА" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.02.2017 у справі №927/169/17 (суддя Демидова М.О.) за позовом Міністерства оборони України до товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГІВЕЛЬНИЙ ДІМ "РІКО УКРАЇНА" про стягнення 106 178 грн. 40 коп.

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "РІКО УКРАЇНА" з вимогою про стягнення 106178 грн. 40 коп. пені, нарахованої за неналежне виконання відповідачем умов договору щодо своєчасної поставки товару позивачу.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 21.02.2017 у справі №927/169/17 вимогу позивача про стягнення з відповідача 106718 грн. 40 коп. пені за порушення строків поставки товару задоволено повністю.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушення відповідачем строків поставки товару позивачу є підставою для застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення пені.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій рішення господарського суду Чернігівської області від 21.02.2017 у справі №927/169/17 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що позивач звернувся до суду із даним позовом після спливу строку дії договору, що на думку скаржника, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Також, апелянт вказує на те, що розмір, заявленої до стягнення пені, повинен обмежуватися подвійною обліковою ставкою НБУ.

Представник позивача у справі в судовому засіданні 29.05.2017 проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апелянт правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався та надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи через перебування директора Товариства на лікарняному.

Дослідивши обставини, заявленого клопотання, матеріали справи, судом відмовляється у його задоволенні, з огляду на те, що відповідачем у справі є товариство, а не окремий його представник, а Господарським процесуальним кодексом України передбачена участь у судовому засіданні товариства саме через представника, що надає можливість направити в судове засідання іншу уповноважену належним чином на те особу.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, чи клопотання цих осіб про відкладення розгляду справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

При цьому, оскільки апеляційний суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість апелянту реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, підстави для повторного відкладення справи відсутні.

Застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи наведене вище, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Міністерством оборони України та товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРГІВЕЛЬНИЙ ДІМ "РІКО УКРАЇНА" 20.05.2016 укладено договір про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України) № 303/26/116-16 (далі за текстом - договір), за умовами якого (пункт 1.1) якого постачальник зобов'язується у 2016 році поставити замовнику товар, код предмета закупівлі (за Державним класифікатором продукції та послуг ДК-016:2010): 31.09.1., ДК 021:20-5 меблі, інші, (меблі різні) (лот1), для обладнання казармених приміщень, для розміщення особового складу на загальновійськових полігонах, заміна втрачених та території та під час проведення антитерористичної операції, а замовник (позивач у справі) забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки (терміни) і виключно за цінами згідно положень Договору.

Ціна товару, передбаченого до поставки за Договором, його номенклатура, характер, технічні та якісні характеристики, а також конструктивні, технологічні, експлуатаційні та інші вимоги до товару, строки (терміни) виконання Договору, визначаються специфікацією: найменування товару - тумбочка армійська, строки (терміни) постачання - до 31.07.2016 включно, загальну кількість, яку необхідно постачати - 10000 шт., ціна за одиницю товару без ПДВ - 300,00 грн., загальна ціна товару з ПДВ - 3000000 грн. 00 коп. ( п. 1.2 договору).

Пунктом 3.1 договору визначено його ціну, що становить з ПДВ 3600000 грн.00 коп.

Приймання товару за кількістю і якістю здійснюється представником замовника, визначеним рознарядкою (додаток 2). Приймання товару за кількістю і якістю оформлюється актом, який складається представником замовника, що визначені рознарядкою (додаток 2) в останній день приймання товару. Належним чином оформлений акт є підтвердженням приймання товару (п. 5.3. та п. 5.4. договору).

Пунктом 6.1.1 визначено, що замовник зобов'язаний прийняти поставлений товар у встановлені договором терміни постачання згідно з належним чином оформленим та підписаним актом прийому.

Постачальник зобов'язаний забезпечити поставку товару у строки, виставлені договором (п.6.3.1 договору).

Строки поставки товару зазначені у п.1.2. договору, а саме: до 31.07.2016.

Відповідно до п. 7.3.2 договору за порушення строків виконання зобов'язання з вини постачальника, він сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки.

Строк дії договору до 10.12.2016 (п. 10.1 договору).

На виконання умов договору відповідачем здійснено поставку товару, а позивачем прийнято в кількості 3851 одиниць станом на 01.08.2016 та в подальшому ще 6149 одиниць за видатковими накладними:

- № РН-000507 від 16.08.2016 - в кількості 1000 одиниць товару на суму 360000 грн. 00 грн.,

- № РН-000506 від 16.08.2016 - в кількості 1000 одиниць товару на суму 360000 грн. 00 грн.,

- № РН-000529 від 25.08.2016 - в кількості 1000 одиниць товару на суму 360000 грн. 00 грн.,

- № РН-000530 від 26.08.2016 - в кількості 1000 одиниць товару на суму 360000 грн. 00 грн.,

- № РН-000531 від 30.08.2016 - в кількості 1000 одиниць товару на суму 360000 грн. 00 грн.,

- № РН-000539 від 30.08.2016 - в кількості 1149 одиниць товару на суму 413640 грн. 00 грн.

Всього поставлено армійських тумбочок у кількості 10000 шт.

У зв'язку з порушенням відповідачем строку поставки товару позивачем нараховано пеню згідно п.7.3 договору у розмірі 106 178 грн. 40 коп.

Позивач звернувся до відповідача з претензією № 303/26/868 від 20.10.2016 з вимогою про сплату 106178 грн. 40 коп. пені. за період прострочення поставки товару з 01.08.2016 по 30.08.2016.

Відповідач 106718 грн. 40 коп. пені за порушення строків поставки армійських тумбочок згідно договору № 303/26/116-16 від 20.05.2016 не сплатив, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Судом першої інстанції вимогу позивача про стягнення з відповідача 106718 грн. 40 коп. пені за порушення строків поставки товару задоволено повністю.

Колегія суддів також вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Укладений між сторонами договір № 303/26/116-16 від 20.05.2016 за своєю правовою природою є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами договору (п.1.2.) встановлено строки поставки товару, а саме до 31.07.2016.

Як вже було зазначено, відповідачем здійснено поставку товару станом на 01.08.2016 в кількості 3851 одиниця та ще 6149 одиниць за видатковими накладними: № РН-000507 від 16.08.2016 в кількості 1000 шт., № РН-000506 від 16.08.2016 в кількості 1000 шт., № РН-000529 від 25.08.2016 в кількості 1000 шт., № РН-000530 від 26.08.2016 в кількості 1000 шт., № РН-000531 від 30.08.2016 в кількості 1000 шт., № РН-000539 від 30.08.2016 в кількості 1149 шт.

Отже, відповідачем було допущено прострочення терміну поставки товару, оскільки пунктом 1.2 договору строк поставки товару визначено до 31.07.2016, тоді як фактично останню поставку товару здійснено постачальником лише 30.08.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 546 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, зазначені види штрафної договірної відповідальності мають подвійну правову природу, які одночасно з тим, що стимулюють сторони дотримуватися умов договору, ще й повинні мати компенсаційний характер за порушення господарсько-правових зобов'язань.

Відповідно до ч.1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами абз.3. ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором.

У пункті 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Відповідно до п. 7.3.2 договору за порушення строків виконання зобов'язання з вини постачальника, він сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки.

Отже, сторонами за взаємною згодою визначено вид штрафних санкцій (пеню) та її розмір за порушення зобов'язань за Договором.

Згідно ч. 2 ст.4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим кодексом.

Тому, у даному випадку слід керуватися нормами господарського права та частини 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, що передбачають можливість застосування такого виду санкції як пеня за прострочку виконання не грошового договірного зобов'язання у розмірі, обумовленому сторонами в договорі.

Частиною 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Згідно позиції викладеній у постановах Верховного Суду України від 27.09.05 р., від 22.11.10 р. у справі № 14/80-09-2056 та від 20.12.10 р. у справі № 06/113-38 застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо, оскільки суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом встановлення договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов'язань, а не тільки за невиконання грошових.

Враховуючи те, що відповідачем було допущено порушення строку поставки товару, позивач обґрунтовано вимагає стягнення з постачальника пені.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо обґрунтованості розрахунку позивача.

При цьому, слід зазначити, що позивачем пеня розрахована по періодам, у яких мало місце прострочення поставки товару, по кожній партії, зі зменшенням суми, на яку вона нараховувалася після кожної поставки.

Стосовно доводів апелянта про те, що позивач звернувся до суду із даним позовом після спливу строку дії договору, що на думку скаржника, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, слід зазначити наступне.

Так, сплив строку дії договору жодним чином не позбавляє позивача права на звернення до суду із позовом про стягнення пені, нарахованої за порушення відповідачем строку поставки товару, та не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки станом на дату прострочення та у період, за який було нараховано позивачем пеню, укладений між сторонами договір діяв, а тому відповідно постачальник не може бути звільнений від відповідальності за неналежне виконання його умов.

Також, є необґрунтованими доводи апелянта про те, що розмір, заявленої до стягнення, пені повинен обмежуватися подвійною обліковою ставкою НБУ, з огляду на наступне.

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З наведеного слідує, що обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України відбувається лише у разі її нарахування саме за порушення грошового зобов'язання.

У випадку нарахування пені за допущення прострочення виконання негрошового зобов'язання (що має місце у даному випадку), наведені положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України щодо обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України не застосовуються.

З огляду на викладене, доводи апелянта не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції та відповідно підставою для скасування оскаржуваного рішення бути не можуть.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГІВЕЛЬНИЙ ДІМ "РІКО УКРАЇНА" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.02.2017 у справі №927/169/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи №927/169/17 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко