РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2017Справа №910/15403/16
За позовом Херсонського міського центру зайнятості

до Національного банку України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1

про стягнення 30 480,79 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Бабенко В.С., за довіреністю;

від відповідача: Бондаренко Н.О., за довіреністю;

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Херсонський міський центр зайнятості звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України про стягнення безпідставно виплачених грошових коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскільки ОСОБА_1 була поновлена на роботі у відповідача за рішенням суду, відповідач на підставі частини 4 статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», як роботодавець, зобов'язаний відшкодувати позивачу 30 480,79 грн., виплачених останнім ОСОБА_1, допомогу по безробіттю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.2016, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2016, відмовлено Херсонському міському центру зайнятості у прийнятті позовної заяви на підставі п. 1 ст. 62 ГПК України у зв'язку тим, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, Херсонський міський центр зайнятості звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 та ухвалу місцевого господарського суду від 25.08.2016 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду позовної заяви по суті.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2017 ухвалу Господарського суду міста Києва ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.08.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 у справі №910/15403/16 скасовано, справу № 910/15403/16 направлено до Господарського суду міста Києва для розгляду по суті.

Згідно з Розпорядженням Керівника апарату господарського суду міста Києва № 05-23/1220 від 28.03.2017 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/15403/16 у зв'язку з закінченням терміну повноважень судді Цюкало Ю.В., за результатами якого зазначену справу передано для розгляду судді Грєховій О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2017 було порушено провадження у справі № 910/15403/16, розгляд справи призначено на 18.04.2017.

У судове засідання 18.04.2017 представник позивач не з'явився, представник відповідача з'явився.

Враховуючи неявку представника позивача в судове засідання, невиконання сторонами вимог ухвали суду від 29.03.2017, та з метою створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, суд відклав розгляд справи на 22.05.2015.

25.04.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про участь у судовому засіданні 22.05.2017 в режимі відеоконференції. Забезпечення проведення відеоконференції позивач просив доручити Господарському суду Херсонської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 в задоволенні клопотання Херсонського міського центру зайнятості про участь у судовому засіданні 22.05.2017 в режимі відеоконференції відмовлено.

05.05.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про залучення до участі у справі третьої особи та відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що у разі задоволення позову, Національний банк України понесе двічі відповідальність, що суперечитиме ст. 61 Конституції України. Також, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не повідомила суд при прийнятті рішення у справі № 821/3465/15-а про отримання нею коштів від позивача та додатково отримала ще й кошти від відповідача за аналогічний період. Відповідач також зазначає, що згідно наказу позивача від 10.02.2016 позивачем прийнято рішення повернути кошти за рахунок роботодавця за період з 15.07.2015 по 05.01.2016 у розмірі 30 480,79 грн., проте в позові позивач зазначає про стягнення коштів за період з 23.06.2015 по 12.01.2016. Відповідач заперечуючи проти позову зазначає також, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, а саме банківських виписок по рахункам на підтвердження виплати ОСОБА_1 коштів. Крім того, відповідач також зазначає, що на підставі частини третьої статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" зайво виплачені кошти підлягають стягненню з ОСОБА_1, а не з Національного банку України.

Також, 17.05.2017 представником відповідача було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

19.05.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, серед яких, зокрема пояснення на відзив відповідача, у яких позивач зазначає, що посилання відповідача на подвійну відповідальність є помилковим, оскільки викладені в постанові Пленуму ВСУ роз'яснення були зроблені з урахуванням вимог Закону, зокрема частини третьої статті 117 КзпП України, яку виключено на підставі Закону України № 3248-15 від 20.12.2005 та ст. 235 КЗпП якою такі вимоги не передбачені, аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 по справі № 6-511цс16 та в ухвалі Верховного Суду України від 24.06.2009 у справі № 6-2768св09. Щодо посилань відповідача на обов'язок ОСОБА_1 повідомити центр зайнятості про рішення суду щодо її поновлення на роботи та повинні відшкодовуватися саме ОСОБА_1 відповідно до положень статті 36 Закону, позивач зазначає, що відповідно до частини 3 статті 36 Закону сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуги. Отже, на підставі зазначених норм за рахунок застрахованих осіб підлягають відшкодуванню лише витрати понесені Фондом внаслідок умисного невиконання цими особами своїх обов'язків та зловживання ними. Позивач зазначає, що 12.01.2016 ОСОБА_1 надано до центру зайнятості, разом із постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 10.12.2015 у справі № 921/3465/15-а, наказ Національного банку України від 04.01.2016 № 225-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1.» з 12.06.2015 з яким її було ознайомлено 12.01.2016, що підтверджується її особистим підписом в Наказі з проставленням дати. Таким чином, позивач зазначає, що працівники, звільнені без законних підстав та поновленні на роботі за рішенням суду, фактично відносяться до категорії зайнятого населення, що дає право центру зайнятості припинити реєстрацію з дня поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду, що передбачено п. 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 198 та звернутися до суду на підставі ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» та п. 4 ст. 35 Закону 1533, а саме із роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. На підставі зазначеного, наказом центру зайнятості № НТ160112 від 12.01.2016 було прийнято рішення про припинення виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 та припинення реєстрації безробітної з 23.06.2015 (з дня реєстрації безробітного) у зв'язку з поновленням на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили. Отже, ОСОБА_1 своєчасно повідомила центр зайнятості про поновлення її на роботі на підставі Наказу. Стосовно посилань відповідача на ненадання центром зайнятості допустимих доказів на підтвердження виплат коштів, отриманих ОСОБА_1, як допомога по безробіттю, позивач зазначає, що ним було надано відомості виплат матеріального забезпечення, де зазначено дати перерахування коштів до банку на особовий рахунок безробітного та суми нарахованих виплат. Також. Позивач зазначає, що в позовній заяві ним було допущено технічну помилку при зазначені періоду виплат коштів, а саме період з 23.06.2015 по 12.01.2016 є періодом перебування ОСОБА_1 на обліку в центрі зайнятості. Згідно відомостей виплат матеріального забезпечення ОСОБА_1 та наказу центр зайнятості № НТ 160210 від 10.02.2016 про повернення коштів за рахунок роботодавця, поверненню підлягають кошти виплачені за період з 15.07.2015 по 05.01.2016.

У судове засідання 22.05.2017 представники сторін з'явились, представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи

Розглянувши у судовому засіданні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі ОСОБА_1 в якості третьої особи, суд дійшов висновку про необхідність його задоволення.

У судовому засіданні сторони подали спільне клопотання про продовження строків розгляду справи.

Враховуючи вищезазначене клопотання та з метою створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, суд його задовольнив, продовжив строк вирішення спору у справі №910/15403/16 на п'ятнадцять днів, а також відклав розгляд справи на 06.06.2017.

24.05.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 06.06.2017 з'явився, надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився.

Приймаючи до уваги п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час і місце проведення наступного судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст. ст. 42, 43 ГПК України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом. Зважаючи, що неявка повноважних представників третіх осіб не перешкоджає розгляду спору по суті, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 06.06.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

23.06.2015 у Херсонський міський центр зайнятості звернулась як шукаюча роботу ОСОБА_1, якій наказом Херсонського міського центру зайнятості від 24.06.2015 № НТ150624 було надано статус безробітної.

Відповідно до наказу Херсонського міського центру зайнятості від 30.06.2015 № НТ150630 ОСОБА_1 призначено допомогу по безробіттю як застрахованій особі залежно від страхового стажу відповідно до п.п. 1, 3, 4 ст. 22, п. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та п. 2.1 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності: понад 10 років - 70 % середньої заробітної плати (доходу) залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру: 100 % - 90 календарних днів, 80 % - 90 календарних днів, 70 % - 180 календарних днів, з 30.06.2015 по 23.06.2016.

Відповідно до зазначеного наказу, ОСОБА_1 розпочато виплату допомоги по безробіттю з 05.07.2015.

Надалі, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2015 у справі № 819/1473/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016, адміністративний позов задоволено частково, скасовано наказ управління НБУ в Херсонській області від 12.06.2015 р. № 80-к "Про звільнення ОСОБА_1.", поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного економіста відділу банківського нагляду управління НБУ в Херсонській області з 15 червня 2015 року, та стягнуто з НБУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 34 545,42 грн. з відрахуванням обов'язкових платежів, а також стягнуто понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 2500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань. В частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено негайне виконання постанови. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Наказом Національного банку України № 225-К «Про поновлення на роботі ОСОБА_1.» від 04.01.2016 поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного економіста відділу банківського нагляду Управління Національного банку України в Херсонській області з 15.06.2015 з посадовим окладом у розмірі 1 530,00 грн. на місяць, надбавкою на високі досягнення в праці у розмірі 30 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг та винагороди за вислугу років, нагородою за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу з врахуванням доплати за ранг, доплатою за дев'ятий ранг державного службовця у розмірі 90 грн.

Згідно наказу Херсонського міського центру зайнятості від 12.01.2016 № НТ160112 ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю.

Відповідно до наказу Херсонського міського центру зайнятості від 12.01.2016 № НТ160112 ОСОБА_1 припинено реєстрацію безробітного у зв'язку з поновленням зареєстрованого на роботі за рішення суду, що набрало законної сили.

Позивач зазначає, що наказом № НТ 160210 від 10.02.2016 відповідно до абз. 2 п. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Херсонським міським центром зайнятості було прийняте рішення про повернення виплат за рахунок роботодавця, а саме Національного банку України коштів, отриманих ОСОБА_1, як допомога по безробіттю за період з 15.07.2015 по 05.01.2016 становить 30 480,79 грн.

Надалі, позивач звернувся до відповідача із Листом вих. № 06-24/358 від 11.02.2016 у якому повідомляв про необхідність повернення коштів у сумі 30 480,79 грн. отриманих ОСОБА_1, як допомога по безробіттю, протягом п'ятнадцяти календарних днів від дня отримання даного листа.

Однак, відповідачем так і не було відшкодовано позивачу кошти, виплачені як забезпечення (допомогу по безробіттю) безробітній ОСОБА_1 у сумі 30 480,79 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» законодавство про страхування, на випадок безробіття, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України "Про зайнятість населення" та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 1 вищезазначеного Закону, система прав, обов'язків і гарантій, які передбачають матеріальне забезпечення на випадок безробіття, з незалежних від застрахованих осіб обставин, та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Згідно із п. 8 ст. 1 Закону України « Про Загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи, внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Статтями 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов'язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Обов'язок роботодавця відшкодувати Фонду вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, виникає тільки у випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Відповідно до п. 10, п. 11 ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», роботодавцем є власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання та фізичні особи, які використовують найману працю, найманий працівник - це фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі та організації або у фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем виплачено ОСОБА_1 за період з 15.07.2015 по 05.01.2016 допомогу з безробіття в сумі 30 480,79 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи відомостями виплат за видами забезпечення та платіжними дорученнями.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2015 у справі № 819/1473/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016, адміністративний позов задоволено частково, скасовано наказ управління НБУ в Херсонській області від 12.06.2015 р. № 80-к "Про звільнення ОСОБА_1.", поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного економіста відділу банківського нагляду управління НБУ в Херсонській області з 15 червня 2015 року, та стягнуто з НБУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 34 545,42 грн. з відрахуванням обов'язкових платежів, а також стягнуто понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 2500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань. В частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено негайне виконання постанови. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Таким чином, незаконність звільнення з посади вищевказаної особи відповідачем, встановлена судовим рішенням, яким, зокрема, і поновлено на посаді.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється з дня поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється з дня поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Відповідно до п. 4 ст. 35 Закону України про «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Оскільки постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2015 у справі № 819/1473/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016, визнано протиправним та скасовано наказ управління НБУ в Херсонській області від 12.06.2015 р. № 80-к "Про звільнення ОСОБА_1.", суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному відповідно до ст.ст. 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

В п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 зазначено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Національного банку України № 225-К «Про поновлення на роботі ОСОБА_1.» від 04.01.2016 поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного економіста відділу банківського нагляду Управління Національного банку України в Херсонській області з 15.06.2015.

З зазначеним наказом, ОСОБА_1 ознайомлено 12.01.2016, що підтверджується підписом ОСОБА_1 на зазначеному наказі, копія якого наявні в матеріалах справи.

Щодо подвійного притягнення до відповідальності відповідача, суд зазначає, що стягнення грошових коштів за вимушений прогул та стягнення виплаченого забезпечення, в порядку статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не є одним і тим же видом юридичної відповідальності.

Суд також звертає увагу, що відповідальність роботодавця за порушення Закону чітко регулюється статтею 38 вказаного Закону.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення суму.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» N 7 від 21 лютого 2013 року якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111 13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК.

Таким чином, судовий збір сплачений позивачем за подання апеляційної та касаційної скарг також покладається на відповідача.

Керуючись ст. 43, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Національного банку України (01601, м. Київ, вулиця Інститутська, будинок 9; ідентифікаційний код: 00032106) на користь Херсонського міського центру зайнятості (73027, Херсонська обл., місто Херсон, вулиця Рози Люксембург, будинок 7-А; ідентифікаційний код: 35219574) 30 480 (тридцять тисяч чотириста вісімдесят) грн. 79 коп., судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. та судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 3 031 (три тисячі тридцять одна) грн. 60 коп.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 08.06.2017.

Суддя О.А. Грєхова