ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р.Справа № 922/2429/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Бринцева О.В.

при секретарі судового засідання Гула Д.В.

розглянувши справу

за позовом Керівника Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 державна зооветеринарна академія
до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК "Мега-Строй"
про визнання недійсним договору оренди та повернення майна
за участю представників:

прокурор - Комісар О.О., посвідчення від 06.05.2016 р. №043187;

позивач - ОСОБА_1, довіреність №04 від 04.01.2017 р.;

відповідач - ОСОБА_3, довіреність б/н від 06.06.2017 р.;

третя особа - ОСОБА_4, довіреність №54-01-345 від 21.07.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

22 липня 2016 року Керівник Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області звернувся до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК "Мега-Строй" про визнання недійсним договору та повернення майна. В позові прокурор просить суд визнати недійсним договір оренди від 30.12.2011р. №5084-Н, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та відповідачем та додаткові угоди до нього: №1 від 16.09.2015р. та №2 від 16.09.2015р.; зобовязати звільнити нежитлове приміщення пункту технічного обслуговування (інв. №0006012, Літ. А-2) загальною площею 836,7 кв. м, що розташовані за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Мала Данилівка, п/в Інститутське, вул. Академічна, 5 та повернути їх Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області. В обґрунтування позову прокурор вказує на те, що спірний договір спрямований на використання приміщення в діяльності, котра не повязана з навчально-виховним процесом. Це, на думку прокурора, є порушенням ч. 5 ст. 63 Закону України Про освіту, ч. 2 ст. 4, ч. 2 ст. 5 Закону України Про оренду державного та комунального майна.

Постановою Вищого господарського суду України від 29 березня 2017 року у справі №922/2429/16 скасовано постанову Харківського апеляційного господарського суду від 31 жовтня 2016 року та рішення Господарського суду Харківської області від 13 вересня 2016 року, і передано справу №922/2429/16 на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Присутній у судовому засіданні 07 червня 2017 року прокурор позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, та просить суд задовольнити позов повністю.

Представник позивача позов підтримує та просить позовні вимоги прокурора задовольнити в повному обсязі, а саме: визнати недійсним договір оренди №5084-Н від 30 грудня 2011 року та додаткові угоди до нього, а також зобов'язати відповідача звільнити та повернути нежитлове приміщення та приміщення гаражу.

Представник відповідача проти позову заперечує та просить суд в задоволенні позову відмовити. Вважає доводи прокурора необґрунтованими, безпідставними. Посилається на те, що відповідний договір відповідає вимогам чинного законодавства та не суперечить інтересам держави чи суспільства. Надав заяву про сплив позовної давності (вх. №18664 від 07.06.2017 р.) та заяву (вх. №18748 від 07.06.2017 р.) про доручення додаткових документів.

Представник третьої особи проти позову заперечує, надав письмові пояснення (вх. №18426 від 06.06.2017 р.) в яких зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази використання майна, яке є предметом опорюваного договору, всупереч діючих норм права та вважає позовні вимоги прокурора про визнання договору оренди №5084-Н від 30 грудня 2011 року недійсним безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БК "МЕГА-СТРОЙ" (Орендар) був укладений Договір оренди №5084-Н від 30 грудня 2011 року (надалі - Договір оренди), відповідно до предмету якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення пункту технічного обслуговування (інв. №0006012, Літ. А-2) площею 836,7 кв. м та приміщення гаражу (Літ. В) площею 414,0 кв. м. (Майно), загальною площею 1 250,7 кв. м., за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н, с. Мала Данилівка, п/в Інститутське, вул. Академічна, 5, що перебуває на балансі ОСОБА_2 державної зооветеринарної академії (Балансоутримувач).

За умовами п. 1.2 Договору оренди державне майно передано в оренду з метою розміщення складських приміщень.

Відповідно до п.3.1 договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 (зі змінами) і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - жовтень 2011 р. - 5802,06 грн.

Орендна плата за перший місяць оренди - грудень 2011 р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за листопад-грудень 2011 р.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3 договору).

Згідно з Пунктом 6.2. Договору оренди, категорично заборонена приватизація орендованого Майна.

У відповідності до пункту 10.1. Договору оренди, цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 30 грудня 2011 р. до 30 листопада 2014 р.

Факт передачі майна підтверджується актом приймання-передавання орендованого майна від 30 грудня 2011 року (т. 1, арк. с. 14), відповідно до якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення пункту технічного обслуговування (інв. №0006012, Літ. А-2) площею 836,7 кв. м та приміщення гаражу (Літ. В) площею 414,0 кв. м. (Майно), загальною площею 1 250,7 кв. м., за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н, с. Мала Данилівка, п/в Інститутське, вул. Академічна, 5.

Додатковою угодою №1 від 16 вересня 2015 року сторони виклали в новій редакції абзац 1 пункту 3.1. Договору в новій редакції, а саме: орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 (зі змінами) і становить без ПДВ за перший місяць перерахунку - листопад 2014 р. (з урахуванням індексу інфляції за листопад 2014 р.) - 6 836,22 грн.

Додатковою угодою №2 від 16 вересня 2015 року сторонами продовжено строк дії договору, а саме до 30.10.2017 року.

Обґрунтовуючи позов прокурор зазначив, що вказаний договір оренди було укладено з порушенням приписів чинного законодавства, якими заборонено передачу в оренду приміщень навчальних закладів для використання з метою, що не пов'язана із здійсненням навчально-виховного процесу.

Такі обставини, на думку прокурора та позивача, свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави і є підставою для захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За приписами ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" (в редакції, що діяла на момент укладення Договору) об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, що діяла на момент укладення Договору) не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Як зазначено п. б ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, що діяла на момент укладення Договору) приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, зокрема, об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Таким чином, об'єкти освіти засновані на державній власності не підлягають приватизації і використання їх не за призначенням, тобто з метою іншою ніж здійснення навчального чи наукового процесу, суперечить закону.

В ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" закріплено, що матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності.

З наведеного вбачається, що до об'єктів освіти належать не лише навчальні заклади, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти.

За таких обставин, невикористання певного приміщення навчальним закладом безпосередньо у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності не свідчити про неприналежність цього приміщення до об'єкту освіти.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України господарська діяльність - це діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Згідно з приписами статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно спірного договору оренди майно передано з метою розміщення складських приміщень.

В матеріалах справи відсутні докази пов'язаності мети використання спірного приміщення з освітньою діяльністю.

Отже, оспорюваним договором фактично змінено цільове призначення частини приміщення навчального закладу та визначено його використання під розміщення складських приміщень, тобто для проведення господарського (підприємницької) діяльності орендарем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні підстави недійсності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України ,якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсними (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір та додаткові угоди до нього, які є невід'ємними частинами Договору оренди №5084-Н від 30 грудня 2011 року, суперечать вимогам частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту", оскільки орендоване приміщення було передано для розміщення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом.

Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем заявлено про пропуск прокурором строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі №6-68цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах зазначив, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 Цивільного кодексу України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Частинами 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №6-178цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах.

Позивачем не надано до суду доказів відносно того, що існували перешкоди для звернення до суду в межах строку позовної давності, хоча умови спірного договору були відомі позивачу з моменту його укладання.

Оскільки прокурор звернувся до господарського суду після спливу позовної давності, про застосування якої відповідачем заявлено до прийняття рішення господарським судом, прокурором не доведено, а матеріалами справи не підтверджено поважні причини пропуску позовної давності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом позовної давності.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої при відмові в позові витрати зі сплати судового збору суд покладає на прокурора.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 261, 267 Цивільного кодексу, статтями 1, 4, 12, 29, 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 08.06.2017 р.

Суддя ОСОБА_5

/Справа №922/2429/16