ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2017 р. Справа № 922/4434/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Пелипенко Н.М.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Кварацхелія Г.Е. (довіреність № 769 від 16.01.2017)

відповідача - не з'явився

третьої особи - Шерстюка Р.В. (довіреність № 49/01-35/17 від 06.01.2017)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків (вх. №1040 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2017 у справі № 922/4434/16

за позовом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Управління освіти адміністрації Московського району Харківської міської ради, м. Харків

про розірвання договору оренди, примусове виселення та стягнення заборгованості з орендної плати, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.03.2017 по справі № 922/4434/16 (суддя Новікова Н.А.) позов задоволено частково. Розірвано договір оренди нежитлового приміщення (будівлі) від 21.12.2004 № 2029, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, 16, ) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_1, виданий Комінтернівським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 05.03.1997). Також судом першої інстанції вирішено виселити фізичну особу-підприємця ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_1, виданий Комінтернівським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 05.03.1997) з нежитлового приміщення загальною площею 163,00 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, та передати Управлінню комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь позивача 4134,00 грн. судового збору. Провадження у справі в частині стягнення заборгованості по орендній платі за договором у сумі 13229,98 грн. та заборгованості по пені у сумі 66,70 грн. припинено за відсутністю предмету спору на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України. В розірванні додаткової угоди від 01.01.2012 до договору оренди №2029/2004 від 21.12.2004 нежитлового приміщення у позові відмовлено.

Відповідач із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вважає, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим просить рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2017 у справі № 922/4434/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити, при цьому вирішивши питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 11 травня 2017 р. о 10:00 год.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 розгляд справи відкладено на 30.05.2017 о 12:00 год.

22.05.2017 позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 5308), в якому проти доводів скаржника заперечує, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначив, що відповідач, як орендодавець за спірним договором, в порушення вимог чинного законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, та умов договору, не здійснював сплату коштів за оренду нерухомого майна, а тому вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позову щодо розірвання договору оренди нежитлового приміщення (будівлі) від 21.12.2004 № 2029, виселення відповідача з орендованого приміщення з передачею об'єкта оренди позивачеві.

Третя особа також надала відзив на апеляційну скаргу (вх. № 5660 від 30.05.2017), в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у даній справі просить залишити без змін, посилаючись на систематичне невиконання орендарем (відповідачем) істотних умов договору оренди, зокрема, несвоєчасна сплата орендних платежів, ненадання додаткової угоди про пролонгацію договору (в наявності додаткова угода до 15.09.2012), відсутність експертної оцінки орендованого приміщення (строк проведення сплив 09.08.2015), відсутні договір страхування приміщення (в наявності договір страхування до 27.11.2012).

Відповідач не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явку представників сторін у судове засідання 30.05.2017 не було визнано обов'язковою, а неявка відповідача особисто або його представника в засідання суду апеляційної інстанції не перешкоджає перегляду прийнятого у даній справі рішення в апеляційному порядку, тому справа може бути розглянута без участі відповідача за наявними у ній матеріалами і наведеними відповідачем в апеляційній скарзі доводами. Додаткових пояснень по суті спору, окрім зазначених в апеляційній скарзі, відповідачем суду апеляційної інстанції не надано.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції прийнято до уваги, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи те, що розгляд справи судом апеляційної інстанції вже відкладався і учасникам даного судового процесу була надана можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подати докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів, враховуючи обмежені процесуальні строки апеляційного розгляду справи, встановлені статтею 102 Господарського процесуального кодексу України, а також відсутність клопотань з боку сторін спору щодо продовження цього строку, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Згідно з частиною першою статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків (вх. №1040 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2017 у справі № 922/4434/16 задоволенню не підлягає, виходячи з наступних правових підстав та фактичних обставин справи.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачено договори та інші правочини.

Згідно статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, 21.12.2004 між Управлінням освіти Московської районної ради м. Харкова (орендодавець) та Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_3 (відповідач, орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення (будівлі) №2029 (далі - Договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування майно - нежитлове приміщення загальною площею 163,0 кв.м., яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова та розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 аркуші справи 12-18).

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

У пункті 6.1. Договору оренди сторони визначили, що орендодавець зобов'язаний на протязі 15 робочих днів після укладання Договору оренди передати орендарю майно згідно акту прийому - передачі.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору оренди нежитлове приміщення (будівля), розташоване за адресою: АДРЕСА_2, було передано орендарю 21.12.2004, згідно з актом прийому-передачі нежитлового приміщення (будівлі), що додається до Договору (том 1 аркуш справи 19).

До договору оренди сторонами неодноразово вносились зміни, які оформлені Додатковими угодами до Договору від 27.02.2006, від 03.10.2007, від 12.10.2009, від 30.12.2010, від 15.09.2011, від 01.01.2012 (том 1 аркуші справи 31).

Так, зокрема, Додатковою угодою від 12.10.2009 до договору оренди продовжено строк дії договору до 15.09.2010, а Додатковою угодою від 15.09.2011 до Договору оренди - до 15.09.2012.

Додатковою угодою від 01.01.2012, укладеною між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (позивач, орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (відповідач, орендар), договір оренди №2029/2004 від 21.12.2004 викладено в новій редакції (том 1 аркуші справи 25-31).

Відповідно до пункту 1.1. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно загальною площею 163,00 кв.м (майно), яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, та знаходиться на балансі Управління освіти адміністрації Московського району Харківської міської ради (балансоутримувач).

Із матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_3 передала Управлінню освіти адміністрації Московського району Харківської міської ради нерухоме майно площею 163,00 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 згідно із актом прийому-передачі від 01.01.2012, складеного о 09:00 год.

Водночас, на виконання пункту 6.1. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012 Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради передано, а ФОП ОСОБА_3 прийнято в орендне користування майно - нежитлове приміщення загальною площею 163,0 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2, згідно акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.01.2012. Даний акт погоджено балансоутримувачем зазначеного майна - Управлінням освіти адміністрації Московського району Харківської міської ради.

Згідно з пунктом 1.2. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012 майно передається в оренду з метою використання: розміщення виробничої діяльності суб'єкту малого підприємництва (швацьке виробництво) - 150,00 кв.м, місць загального користування - 13,00 кв.м.

Договір діє до 15 вересня 2012 року (пункт 10.1. Договору оренди в редакції додаткової угоди від 01.01.2012).

У пункті 10.5. Договору оренди в редакції додаткової угоди від 01.01.2012 сторони погодили, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну договору протягом 30 днів після закінчення його строку, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах.

Згідно статті 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Частинами першою та другою статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Зазначене кореспондується також з частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, упродовж одного місяця після закінчення терміну дії Договору оренди, тобто у період з 15.09.2012 до 15.10.2013, жодна із сторін Договору не направляла заяв про припинення або зміну його умов. За таких обставин, відповідно до пункту 10.5. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012 та вищенаведених приписів законодавства Договір оренди слід вважати продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені Договором та додатковими угодами до нього.

Статтею 759 Цивільного кодексу України передбачено, що наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами першою та п'ятою статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (зі змінами) передбачено, що методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються, зокрема органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності. Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

З метою вдосконалення єдиного організаційно-економічного механізму справляння плати за оренду комунального майна, на підставі Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", керуючись статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 566/11 була затверджена Методика розрахунку плати за оренду майна, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Дане рішення міської ради є чинним з 01.01.2012 та оприлюднене у встановленому порядку, а отже в силу вимог статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування" є обов'язковим для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Згідно пункту 3.2. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова, та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 566/11. Орендна плата за січень 2012 становить 2186,96 грн. без ПДВ. Ставка орендної плати складає 15%, 5%.

Орендна плата за орендоване майно сплачується орендарем щомісяця протягом 15 календарних днів наступного місяця (пункт 3.5. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012).

Частиною третьою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Відповідно до пункту 3.7. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012, орендна плата за користування нежитловим приміщенням перераховується орендарем наступним чином:

-30% - на поточний рахунок Балансоутримувача;

70% - до міського бюджету: р/р №0002 в ГУДКСУ у Харківській області. *;101;*22080401* код орендодавця* код орендаря* 70%* № договору оренди* дата укладення * 14095412 * 1 * (назва орендаря).

Згідно з пунктом 4.4. Договору оренди орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (у грошовій формі).

Відповідно до пункту 3.10. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012 орендна плата, перерахована несвоєчасно або в неповному обсязі, стягується на користь Балансоутримувача та міського бюджету відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення (включаючи день проплати).

Листом від 16.06.2016 № 9589 (том 1 аркуш справи 35), направленим позивачем на адресу відповідача, останнього було повідомлено про намір розірвати договір оренди № 2029 від 21.12.2004, у зв'язку з порушенням орендарем суттєвої умови договору, а саме несплатою орендної плати до міського бюджету, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.06.2016 становить 11734,34 (в т.ч. пеня на 15.06.2016 - 183,82 грн.).

Крім того, в свою чергу Управління освіти адміністрації Московського району Харківської міської ради направило на адресу відповідача лист №3087/01-28/16 від 06.09.2016, в якому повідомило, що орендарем не виконується суттєва умова договору оренди №2029 від 21.12.2004, а саме не сплачується орендна плата, станом на 05.09.2016 заборгованість з орендної плати та податків складає 13114,85 грн. Крім того, до Управління освіти не надана додаткова угода на пролонгацію договору оренди (в наявності додаткова угода до 15.09.2012), відсутня експертна оцінка орендованого приміщення (строк проведення сплив 09.08.2015), відсутній договір страхування до 27.11.2012. У листі третя особа повідомила, що вважає за необхідне розірвати договір оренди у зв'язку із систематичним порушенням умов договору оренди, заборгованості з орендної плати та податків, а також Управління освіти наполягало терміново сплатити зазначену заборгованість та звільнити нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 з оформленням акту приймання-передачі про повернення майна балансоутримувачу.

Посилаючись на те, що відповідач відповіді на вищевказані листи не надав, та систематично порушує умови Договору оренди та чинного законодавства щодо своєчасного внесення орендних платежів, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради звернулось до господарського суду із позовом, в якому заявило вимогу про стягнення з відповідача 13229,98 грн. заборгованості по орендній платі, а також 66,70 грн. пені, нарахованої на підставі пункту 3.10. Договору та у відповідності з приписами пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України.

Як свідчать матеріали справи, після звернення позивача до суду, відповідачем було сплачено 14990,00 грн. в рахунок погашення загальної заборгованості за Договором оренди нежитлового приміщення (будівлі) №2029 від 21.12.2004, що підтверджується копією квитанції №17278175 від 27.02.2017.

Даний платіж визнається позивачем, про що свідчить наявна у справі Довідка по платежам від 03.03.2017 по Договору №2029/2004.

Пунктом 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У пункті 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції" роз'яснено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості в сумі 13296,68 грн., з яких 13229,98 грн. - заборгованість по орендній платі за договором; 66,70 грн. - заборгованість по пені, на підставі пункту 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України через відсутність предмету спору на день його розгляду.

Разом з цим, позов Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради містить також вимоги про розірвання Договору оренди, виселення відповідача зі спірного нежитлового приміщення та передачу його позивачеві.

Позовні вимоги в цій частині обґрунтовані тим, що позивач, як орендодавець за Договором оренди, свої обов'язки виконав у повному обсязі, передавши нежитлове приміщення в оренду, але орендар в порушення взятих на себе договірних домовленостей (пункт 3.5. Договору в редакції додаткової угоди від 01.01.2012) та всупереч положенням Закону України "Про оренду державного та комунального майна", несвоєчасно та у неповному обсязі вносив орендну плату за користування зазначеним майном.

Крім того, пунктами 7.1., 7.2. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.02.2012 передбачено, що орендодавець має право відмовитись від договору і вимагати повернення майна, що передане в оренду якщо орендар не вносить орендну плату протягом трьох місяців підряд. Орендодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків, якщо орендар не виконує, зокрема пункт 3.5. Договору.

Звернення Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради із листами про намір звернутися до господарського суду Харківської області для розірвання договору, примусового виселення та стягнення заборгованості з орендної плати, ФОП ОСОБА_3 залишені без реагування.

Надаючи правову кваліфікацію спірних правовідносин та здійснивши правову оцінку фактичних обставин справи, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі виникли договірні зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору найму (оренди).

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що оскільки передане за Договором майно є комунальною власністю, а оренда державного та комунального майна є різновидом майнового найму, тому при розгляді цієї категорії справи застосуванню підлягають як норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна", так і норми Цивільного та Господарського кодексів України.

Відповідно до приписів статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною першою статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" унормовано, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі, а статтею 19 цього ж Закону встановлений обов'язок орендаря вносити орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності та в строк, встановлений договором.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" виконання зобов'язання є істотною умовою договору оренди.

Враховуючи встановлені по справі обставини та надані на їх підтвердження документальні докази, які до того ж відповідачем не спростовані, місцевий господарський суд визначився, що відповідач прострочив виконання зобов'язання з оплати орендних платежів за період з 01.01.2016 до 01.07.2016 в розмірі 13229,98 грн.

Згідно з частиною третьою статті 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Отже, за змістом наведеної норми, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін (частина 4 статті 188 Господарського кодексу України).

Розірванням договору є припинення договірного зобов'язання, тобто зникнення правового зв'язку між сторонами договірного зобов'язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов'язків.

Як передбачено статтею 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Статтею 783 Цивільного кодексу України визначено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

При цьому повинні враховуватися приписи частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.

Разом з тим, статтею 782 Цивільного кодексу України передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Визначена статтею 782 Цивільного кодексу України можливість розірвати договір найму шляхом відмови від договору в позасудовому порядку є правом наймодавця.

Водночас, господарським судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що оскільки спірне орендоване майно є комунальним, тому на спірні правовідносини поширюється також дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна", частиною третьою статті 26 якого передбачено, що договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін; на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України. При цьому вказана норма застосовується з урахуванням наведених вище загальних положень Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

В силу приписів частини третьої статті 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з частиною першою статті 611 Цивільного кодексу України розірвання договору є підставою для припинення зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Пунктом 7.1. Договору про оренду в редакції додаткової угоди від 01.01.2012 визначено, що орендодавець має право відмовитися від цього договору і вимагати повернення майна, що передане в оренду, якщо орендар не вносить орендну плату протягом трьох місяців підряд.

Відповідно до підпункту 5 пункту 7.2. Договору оренди орендодавець має право вимагати розірвання договору у разі внесення орендарем 3-х орендних платежів не в повному обсязі.

Отже, виходячи зі змісту зазначених вище положень договору оренди та норм закону, в даному випадку підставою для дострокового розірвання Договору оренди в редакції додаткової угоди від 01.01.2012 є внесення орендарем 3-х орендних платежів не в повному обсязі.

Пунктом 10.3. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012 передбачено, що Договір може бути розірвано на вимогу однієї із сторін за рішенням господарського суду, у випадках, передбачених чинним законодавством та умовами цього Договору.

Згідно пункту 10.6. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012 дія Договору оренди припиняється внаслідок, зокрема за згодою сторін або за рішенням господарського суду.

Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Управлінням освіти адміністрації Московського району Харківської міської ради на адресу відповідача в порядку статті 188 Господарського кодексу України було направлено листи від 16.06.2016 №9589 та від 06.09.2016 №3087/01-28/16 відповідно з повідомленням про намір розірвання договору, стягнення заборгованості з орендної плати та пені, а також виселення у зв'язку з невиконанням орендарем суттєвих умов договору оренди.

Проте, зазначені повідомлення позивача та третьої особи залишені відповідачем без відповіді, сума заборгованості станом на день пред'явлення позову відповідачем не сплачена, а об'єкт оренди не звільнений.

Задовольняючи позов в частині вимог про розірвання Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012, господарським судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що відповідач прострочив виконання зобов'язання з оплати орендних платежів за період з 01.01.2016 до 01.07.2016 в розмірі 13229,98 грн.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду не може погодитись із доводами заявника апеляційної скарги, наведеними в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення, про те, що на час вирішення судом першої інстанції справи, у відповідача була відсутня заборгованість по сплаті орендних платежів, оскільки факт погашення орендарем заборгованості після подання позову орендодавцем не має правового значення для вирішення даного спору.

З огляду на те, що орендарем було допущено істотне порушення такої умови договору оренди комунального майна, як внесення орендної плати, вказане зумовлює передбачені законом та Договором наслідки у вигляді розірвання Договору.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції визначає, що сплата заборгованості після порушення провадження у справі не виправдовує бездіяльність відповідача, як господарюючого суб'єкта за спірний період та не змінює вимог закону та умов договору щодо розірвання договору у випадку внесення орендарем 3-х орендних платежів не в повному обсязі.

Крім того, у разі припинення договору найму наймодавець має право вимагати повернення речі, що прямо передбачено статтею 785 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також пунктами 2.3., 4.13. Договору оренди.

Так, положеннями частини першої статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму на наймача покладено обов'язок негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Згідно частини другої статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Згідно пункту 2.3. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012 у разі припинення цього Договору орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві майно у стані, не гіршому, ніж воно було одержано, згідно з актом приймання-передачі, в термін, що вказаний в листі про не пролонгацію, рішенні суду чи визначений за згодою сторін. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Обов'язок по складанню акту приймання-передачі покладається на орендодавця (пункт 2.4. Договору оренди).

У пункті 4.13. Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 01.01.2012 сторони дійшли згоди, що у разі припинення або розірвання Договору орендар зобов'язаний повернути орендодавцю орендоване майно в належному стані.

Таким чином, оскільки істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди майна, як внесення орендної плати, в даному спірному випадку є достатньою правовою підставою для повернення орендованого майна орендодавцю, з урахуванням задоволення позовної вимоги про розірвання спірного договору оренди, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимога Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про виселення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків з нежитлового приміщення загальною площею 163,00 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, з передачею вказаного майна орендодавцю, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Колегія суддів апеляційного господарського суду також враховує, що встановлений судом першої інстанції факт порушення відповідачем своїх зобов'язань щодо внесення орендної плати свідчить про завдання шкоди орендарю та, відповідно і територіальній громаді міста Харкова, у зв'язку з порушенням їх прав на отримання прибутку від здачі в найм комунального майна.

Що стосується вимоги позивача про розірвання Додаткової угоди від 01.01.2012 до Договору оренди, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до пункту 10.2 договору оренди в редакції додаткової угоди від 01.01.2012 зміни та доповнення, які вносяться до договору оренди, розглядаються сторонами протягом 20 днів і оформлюються додатковими угодами, які є невід'ємними частинами цього договору. У зв'язку із чим, додаткові угоди договору оренди нежитлового приміщення №2029 від 21.12.2004 від 27.02.2006, від 03.10.2007, від 12.10.2009, від 30.12.2010, від 15.09.2011, від 01.01.2012 є невід'ємними частинами договору оренди, а тому не підлягають розірванню окремо від цього договору, тому вимога про розірвання додаткової угоди від 01.01.2012 є безпідставною, та не підлягає задоволенню.

За приписами статті 84 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин тощо.

Відповідно до статті 43 цього Кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується із викладеними у рішенні висновками місцевого господарського суду, які зроблені з урахуванням положень статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, та у відповідності до вимог частини першої статті 43 цього Кодексу, за результатами повного та всебічного дослідження та правової оцінки всіх зібраних у справі доказів в їх сукупності, через що підстави для його скасування у суду апеляційної інстанції відсутні.

Разом з цим, з урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що відповідач ні під час вирішення спору у Господарському суді Харківської області, ні під час розгляду його апеляційної скарги не надав належного матеріального доказу обґрунтованості та правомірності його заперечень проти позовних вимог. Наведені ним в апеляційній скарзі доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами, його позиція не підтверджена належними та допустимими доказами. За таких обставин, вимоги відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі цілком законного та обґрунтованого рішення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2017 у справі № 922/4434/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Пелипенко Н.М.