РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2017Справа №910/2825/16
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Національного медичного університету імені О.О.Богомольця

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України у місті Києві

про усунення перешкод в користуванні майном, стягнення 68 073,77 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Хасін І.Б. - представник за довіреністю № б/н від 04.01.2017 р..

від третьої особи: Григоренко І.В. - представник за довіреністю № 38 від 10.11.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про: зобов'язання Національного медичного університету імені О.О.Богомольця усунути та не чинити перешкод в користуванні частиною нежитлового приміщення, площею 4,0 кв. м., яке розміщене за адресою: АДРЕСА_1 на 1-му поверсі фармацевтичного корпусу будівлі, стягнення з Національного медичного університету імені О.О.Богомольця збитків в розмірі 38 083,77 грн. та моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 07.04.2016 р. у справі № 910/2825/16, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 р., позов задоволено частково. Зобов'язано Національний медичний університет імені О.О.Богомольця (01601, м. Київ, бул. Т.Шевченка, 13, ) усунути перешкоди в користуванні частиною нежитлового приміщення, площею 4,0 кв. м., яке розміщене за адресою: АДРЕСА_1 на 1-му поверсі фармацевтичного корпусу будівлі. Стягнуто з Національного медичного університету імені О.О.Богомольця (01601, м. Київ, бул. Т.Шевченка, 13, ) на користь Фізичної особи - підприємеця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) 1 378 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині в позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.03.2017 р. касаційну скаргу Національного медичного університету імені О.О.Богомольця задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 р. та рішення господарського суду м. Києва від 07.04.2016 р. у справі № 910/2825/16 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

В результаті зазначеного автоматичного розподілу справу №910/2825/16 передано на новий розгляд судді Мудрому С.М.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 24.03.2017 р. прийнято справу до провадження, розгляд справи призначено на 10.04.2017 р.

29.03.2017 р. до канцелярії суду відповідач подав додаткові пояснення на виконання вимог ухвали суду від 24.03.2017 р.

06.04.2017 р. до канцелярії суду відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 10.04.2017 р. представники позивача та третьої особи не з'явилися, вимоги ухвали суду від 24.03.2017 р. не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, але 29.03.2017 р. позивач до канцелярії суду подав клопотання про відкладення розгляду справи. Представник відповідача не заперечував проти клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 10.04.2017 року розгляд справи відкладено на 22.05.2017 року.

19.05.2017 р. третя особа до канцелярії суду подала пояснення по справі.

В судове засідання 22.05.2017 р. представник позивача не з'явився, вимоги ухвали суду від 24.03.2017 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового переказу №018.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

13.11.2009 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, яка змінила прізвище на ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди № 4566 нерухомого майна, що належить до державної власності.

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - частина нежитлового приміщення (далі - майно) площею 4,00 кв. м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1, на 1-ому поверсі фармацевтичного корпусу будівлі, що перебуває на балансі Національного медичного університету імені О.О.Богомольця (балансоутримувач), вартість якого визначені згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30.04.2009 - 37 000,00 грн.

Згідно з п. 1.2 договору майно передається в оренду з метою розміщення ксерокопію вальної техніки для надання копіювальних послуг.

Частиною 1 статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 статті 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта прийому-передачі вказаного майна (п.2.1 договору).

Відповідно до п. 7.1 договору орендодавець зобов'язаний передати орендарю в оренду майно згідно з цим договором за актом приймання-передачі, який підписується одночасно з цим договором.

13.11.2009 року між сторонами підписано акт приймання-передавання орендованого майна за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ч. 1 статті 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що цей договір укладено строком на 2 (два) роки, що діє з 13.11.2009р. до 13.11.2011р. включно.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору (п. 10.4 договору).

Договір оренди № 4566 нерухомого майна, що належить до державної власності від 13.11.2019 року було пролонговано до 13.11.2015 року, згідно з наявними в матеріалах справи листами третьої особи № 30-06/2412 від 15.03.2012, № 30-06/14009 від 11.12.2013, договором № 4566/02 від 11.12.2013 про внесення змін до договору № 4566.

Відповідно до п. 5.11 договору орендар зобов'язаний здійснювати витрати, пов'язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підсипання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Так, 13.11.2009 року між Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця (балансоутримувач) та позивачем (орендар) укладено договір № 25-11/2009 про відшкодування балансоутримувачу витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (далі - договір № 25-11/2009), відповідно до умов якого, а саме: п. 1.1 відповідач забезпечує обслуговування орендованого приміщення загальною площею 4,00 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1.

За умовами п. 5.4 договору № 25-11/2009, цей договір припиняє дію одночасно з закінченням терміну дії договору оренди № 4566 від 13.11.2009, який укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та позивачем.

Спір виник внаслідок того, що за твердженням позивача починаючи з 16.11.2015 року відповідач чинить перешкоди позивачеві у користуванням орендованим майном, зокрема шляхом відключення електроенергії спробою демонтажу майна позивача, що знаходиться на орендованій площі, чим унеможливлює здійснення останнім господарської діяльності та отримання прибутку.

Крім того, на думку позивача, термін дії договору оренди № 4566 нерухомого майна, що належить до державної власності від 13.11.2019 року продовжений до 13.11.2017 року, згідно з листом орендодавця №30-06/12682 від 14.12.2015 року та укладеним між орендодавцем та орендодавцем договором №4566/03 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №4566 від 13.11.2013 року датований 14.12.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 08.09.2015 року Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця повідомив позивача про прийняте ним рішення використовувати орендоване приміщення для власних потреб та небажання продовжувати строк дії договору та необхідності звільнити приміщення після закінчення терміну його дії.

Листом №120/2-1964 від 20.11.2015 року відповідач повідомив позивача про припинення дії договору оренди у зв'язку з закінченням визначеного ним строку та просив негайно повернути об'єкт оренди.

Проте, 14.12.2015 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та ФОП ОСОБА_1 підписано договір № 4566/03 про внесення змін до Договору оренди (далі - Договір про внесення змін № 4566/03).

Пунктом 1 договору № 4566/03 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №4566 від 13.11.2009р., сторонами погоджено продовжити договір оренди строком на 2 роки, до 13.11.2017 року.

Положеннями п. 2 договору № 4566/03 про внесення змін сторони передбачили, що відповідно до абз. 2 ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язується провести незалежну оцінку орендованого майна згідно Договору оренди № 4566 від 13.11.2009 року на нову дату 31.10.2015 року, відповідно до вимог Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки мана та майнових прав", затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 року за № 1440; укласти договір про внесення змін до Договору зі зміною вартості об'єкту оренди, визначеною згідно з новим звітом, та як наслідок зміною орендної плати за базовий (перший) місяць оренди; сплатити різницю в орендній платі, якщо така виникне внаслідок переоцінки орендованого державного нерухомого майна.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 року у справі №910/6095/16 апеляційну скаргу Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 року по справі № 910/6095/16 скасовано. Прийняти нове рішення, яким задоволено позов повністю. Визнано недійсним договір від 14.12.2015 року № 4566/03 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4566 від 13.11.2009 року.

В вищезазначеній постанові встановлено, що за позивачем (Національним медичним університетом ім. О.О. Богомольця), відповідно до ст. 70 Закону України "Про вищу освіту", закріплено на праві господарського відання державне майно, зокрема, нежитлова будівля, розташована у м. Києві по вул. Пушкінській, 22.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", підприємства, установи та організації є орендодавцями щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна. Тобто орендодавцем щодо приміщення площею 4,0 кв.м, яке перебуває у оренді ФОП ОСОБА_1, відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" є не Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву та не МОЗ України, а установа, у якої це майно перебуває на праві господарського відання - Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця.

Відповідно до ч.3 статтті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч.1 статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Пунктом 10.9 договору передбачено, що у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем орендодавцю/балансоутримувачу.

Майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов'язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (п.10.10 договору).

Враховуючи вищезазначене, у позивача відсутні підстави для користування орендованим майном після 13.11.2015 року (закінчення дії договору оренди).

Оскільки, вимоги позивача щодо зобов'язати відповідача усунути перешкоди та не чинити перешкод в користуванні частиною нежитлового приміщення, площею 4,0 кв. м., яке розмішене за адресою: АДРЕСА_1 на 1-му поверсі фармацевтичного корпусу будівлі, обґрунтовані перешкодами у період після 16.11.2015 року, а судом встановлено відсутність підстав користування позивачем орендованим майном з 13.11.2015 року, тому вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача 53 936,77 грн. збитків (50 384,00 грн. неотриманий дохід, 3 552,77 грн. витрати по сплаті орендної плати та єдиного податку) задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються : вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафна санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

На підставі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення; при визначення неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Наслідки порушень зобов'язань за договором є правовою підставою, згідно із ст. 623 Цивільного кодексу України, для стягнення збитків.

Стаття 614 Цивільного кодексу України зазначає, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

З огляду на положення статті 224 Господарського кодексу України, статей 22, 611, 614, 623 Цивільного кодексу України, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Позивачем не подано належних та допустимих доказів в підтвердження наявності вини у відповідача, що полягає у відключенні орендованих приміщень від електропостачання та доказів понесення позивачем витрат в розмірі 53 936,77 грн. внаслідок неналежного виконання зобов'язань відповідача договірних відносин.

Крім того, у позивача відсутні підстави для користування орендованим майном.

Отже, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями відповідача та понесеними збитками в загальному розмірі 53 936,77 грн.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача 30 000,00 грн. моральної шкоди задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Позивач зазначає, що неправомірною бездіяльністю відповідача позивачу була завдана моральна шкода, тобто втрати немайнового характеру, яких позивач зазнав внаслідок моральних страждань та переживань, що настали через дії відповідача. Моральна шкода полягала в тому, що неправомірною діяльністю відповідача було обмежено право користування орендованим майном та здійснення господарської діяльності. Заподіяну моральну (немайнову) шкоду позивач оцінює в 30 000 грн.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою та другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" також визначено:

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків .

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про перенесення душевних страждань, приниження ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, вчинення дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності позивача.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи ту обставину, що позивач не надав суду доказів заподіяння (наявності) моральної шкоди та в чому вона полягає, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст. 34, ч.3 ст. 35, ст.ст. 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення 07.06.2017 року.

Суддя С.М. Мудрий