ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року Справа № 910/21093/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Карабаня В.Я. -головуючого,
Ковтонюк Л.В.,
Корнілової Ж.О.,
розглянувши матеріали касаційної
скаргитовариства з обмеженою відповідальністю "Да"
напостанову Київського апеляційного господарського суду від 02.03.17 та рішення господарського суду міста Києва від 25.01.17
у справігосподарського суду міста Києва №910/21093/16
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Да"
докомунального підприємства "Київський метрополітен",
третя особа,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Київська міська рада,
провизнання недійсним п.9.1 Договору оренди №14-Упр(Ор)-10 від 20.04.10,
за участі представників сторін:

від позивача - Бабенко В.М.,

від відповідача - не з'явилися,

від третьої особи - Ваховська І.Б.,

У С Т А Н О В И В:

17.11.2016 товариство з обмеженою відповідальністю "Да" звернулися до господарського суду міста Києва з позовом до комунального підприємства "Київський метрополітен" про визнання недійсним п.9.1 Договору оренди №14-Упр(Ор)-10 від 20.04.10. В обгрунтування позовних вимог зазначали, що пункт 9.1. договору не відповідає вимогам закону, оскільки станом на дату укладення договору суперечив ч.1 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п.п.5, 6 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні", ураховуючи ту обставину, що позивач не пропонував відповідачу договір строком менше ніж на п'ять років.

25.01.2017 рішенням господарського суду міста Києва (суддя Нечай О.В.), залишеним без змін 02.03.2017 постановою Київського апеляційного господарського суду (судді Яковлєв М.Л., Разіна Т.І., Чорна Л.В.) у задоволенні позовних вимог та заяви про забезпечення позову відмовлено. Судові рішення із застосуванням положень ч.4 ст.267 ЦК України мотивовані тим, що термін, у межах якого орендар міг звернутись до суду з відповідним позовом закінчився.

У касаційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю "Да" посилалися на неправильне застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, тому просили судові рішення скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначали про відсутність заяви про застосування строків позовної давності у розумінні положень ч.3 ст.267 ЦК України, оскільки у запереченнях відповідача на позов не було викладено вичерпний її зміст з відповідною прохальною частиною, а лише зроблено загальне посилання на норми ст.ст.256, 257 ЦК України.

Вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення вимог скарги виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 20.04.2010 року між комунальним підприємством "Київський метрополітен" (орендодавець), та товариством з обмеженою відповідальністю "ДА" (орендар), був укладений Договір оренди №14-УПР (Ор)-10, відповідно до умов якого орендодавець, на підставі рішення Київради від 18.12.2008 №860/860 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря) (далі - об'єкт оренди), за адресою: станція метро "Нивки" (східний вестибюль), для торгівлі непродовольчими товарами.

Із матеріалів справи убачається, що на виконання положень ст.759 Цивільного кодексу України, ч.5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст.76 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", рішення Київської міської ради від 28.09.2006р. N34/91 "Про затвердження Порядку передачі майна територіальної громади міста Києва в оренду, Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, Типового договору про оренду майна територіальної громади міста Києва", п.47 рішення Київради від 17.01.2008 №3/4475 "Про бюджет міста Києва на 2008 рік", п.19 розділу V наказу Фонду державного майна України від 13.10.2004 № 2149 "Про затвердження Порядку проведення конкурсу на право оренди державного майна", а також враховуючи протоколи постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 04.03.2008 №54, від 16.07.2008 №3, від 29.09.2008 №9, від 10.10.2008 №10, від 22.10.2008 №11, від 03.11.2008 №12, від 21.11.2008 №13, від 28.11.2008 №14, від 09.12.2008 №15, Київською міською радою було прийнято рішення "Про питання оренди об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва" від 18 грудня 2008 року N860/860 (далі - Рішення).

Зазначеним рішенням було погоджено укладення Договору на строк, передбачений п.9.1 Договору, а саме на 2 роки 364 дні з 20.04.2010р. по 18.04.2013.

Утім, частиною 1 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", у редакції на дату укладення договору встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. За висновками судів обох інстанцій, за відсутності спростування відповідачем доводів позивача щодо того, що при укладенні договору, останній не пропонував термін оренди менше п'ятирічного строку, пункт 9.1 договору суперечив приписам чинного на дату укладення договору законодавства.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що уклавши 20.04.2010 договір оренди №14-УПР (Ор)-10, який містить оспорюваний пункт 9.1. щодо терміну дії договору, позивач був (мав бути) обізнаний про порушення свого права, оскільки Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" №1759-VI від 15.12.2009, який набрав чинності 30.12.2009, та яким було доповнено ч.1 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" реченням щодо п'ятирічного терміну договорів оренди, був опублікований в наступних офіційних друкованих виданнях: Урядовий кур'єр, 2009, 12, 30.12.2009 № 244; Голос України, 2010, 01, 06.01.2010 № 1; Офіційний вісник України, 2009, № 101 (11.01.2010), ст. 3494; Відомості Верховної Ради України, 2010, № 9 (05.03.2010), ст. 76. Проте позовна заява була подана до господарського суду м. Києва лише 17.11.2016, що свідчить про пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні з позовом у цій справі.

За приписами ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів зазначає, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Із матеріалів справи видно, що відповідач скористався своїм правом та заявив у суді першої інстанції клопотання про застосування строків позовної давності, яке викладене у відзиві на позов. Суди попередніх інстанцій перевірили позовні вимоги на предмет їх підставності та дійшли висновку, що оспорюваний пункт 9.1. договору суперечить приписам законодавства, чинного на дату укладення договору оренди №14-УПР (Ор)-10 від 20.04.2010, та порушує права позивача. З огляду на що, дійшли обгрунтованих висновків про наявність правових підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності та відмову в задоволенні позовних вимог через пропущення позивачем строку звернення з позовом у цій справі.

Твердження позивача щодо недотримання відповідачем форми викладення клопотання про застосування строків позовної давності не відповідають згаданим нормам матеріального права та у конкретному випадку носять суб'єктивний, надуманий характер. Виходячи з чого, такі доводи заявника підлягають відхиленню.

Відповідно до ч.2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

За приписами ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Реалізуючи зазначені положення Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалені судові рішення відповідають вимогам ст.43 ГПК України та грунтуються на повному з'ясуванні усіх обставин, на які посилалися особи та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору і доказів на підтвердження цих обставин. Надано правильну кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи. Правильно застосовано положення діючого законодавства при вирішенні спору.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновками попередніх судових інстанцій. Належних обґрунтувань, із посиланням на норми права, які б їх спростовували, заявником не наведено, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень, при ухваленні яких здійснено всебічний, повний та об'єктивний розгляд у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, надано належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам й твердженням сторін, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи заявника, викладені у касаційній скарзі не заслуговують на увагу, зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень ст.111-7 ГПК України не відноситься до компетенції касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119 -11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Да" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі №910/21093/16 - без змін.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Суддя Л.В. Ковтонюк

Суддя Ж.О. Корнілова