КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2017 р. Справа№ 905/1747/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Отрюха Б.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 30.05.2017 року по справі №905/1747/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2016р.

у справі № 905/1747/16 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії

до Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Поштамт-Центру поштового зв'язку №1

про стягнення 53 829,51 грн.

ВСТАНОВИВ:

В травні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Харківської філії (далі-позивач) звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Поштамт-Центру поштового зв'язку №1 (далі-відповідач) про стягнення 53 829,51 грн., з яких: 52 126,26 грн. - основного боргу та 1 703,25 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та умов Договору №14-902-613 оренди нерухомого майна товариства від 21.05.2010р. не виконав в повному обсязі взяті на себе зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості послуг з надання в оренду комерційного майна та інших витрат, передбачених умовами договору.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 17.06.2016р. справу №905/1747/16 було скеровано до Господарського суду міста Києва за територіальною підсудністю.

Так, за результатами розгляду даної справи Господарський суд міста Києва прийняв рішення від 27.09.2016р., відповідно до якого позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 27.09.2016р., Українське державне підприємство поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи; на порушення норм матеріального права.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне.

21.05.2010р. між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, був укладений Договір №14-902-613 оренди нерухомого майна товариства (далі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар бере у строкове платне користування частину приміщення (майно - за договором), розташоване в м. Донецьк на 1-му поверсі 4-поверхового будинку № 45 по вул. Курчатова, загальною площею 113,23 кв.м. - виробничих приміщень для розміщення відділення зв'язку № 71.

Вартість майна, яке передається в оренду, визначається шляхом незалежної оцінки і становить 299 268,00 грн. - для виробничих приміщень (п.1.2 Договору).

Згідно із п.2.1 Договору передача орендареві майна в користування здійснюється одночасно з підписанням повноваженими представниками сторін акта приймання-передачі майна (додаток №1), в казаного в п.1.1 Договору.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що майно передане орендареві, повертається орендодавцеві не пізніше ніж через 10 днів після закінчення терміну дії Договору (якщо не досягнуто згоди про його продовження або в разі його дострокового розірвання) за актом передачі-приймання, звіреним з актом приймання-передачі майна, зазначеним у п.2.1 Договору, разом з отриманим від орендодавця устаткуванням, інвентарем та іншим майном у належному стані, з усіма зробленими поліпшеннями, невіддільними від об'єкта оренди.

Пунктами 3.1 та 3.2 Договору сторони погодили, що орендна плата встановлюється орендодавцем за домовленістю сторін (за договірною ціною) на підставі внутрішніх нормативних актів і перераховується орендарем в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 27 числа місяця, що настає за розрахунковим, згідно з рахунками, які виставляються орендодавцем не пізніше 17 числа місяця, що настає за розрахунковим. Датою початку оплати вважається дата приймання-передачі майна, що вказана у додатку №1. Орендна плата за перший (базовий) місяць оренди майна згідно додатку №3 становить 33,04 грн. за 1 кв.м. орендованої площі. Крім того ПДВ 20% - 6,61 грн. Всього розмір орендної плати за перший місяць становить 39,65 грн. за 1 кв.м. орендованої площі. Орендна плата за перший місяць оренди за 113,23 кв.м. всієї орендованої площі становить 4489,02 грн.

У відповідності до п. 3.2.1. Договору розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається щляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць, за винятком випадків дефляції.

В пунктах 3.4, 3.5 Договору сторони домовились, що додатково до орендної плати орендар сплачує витрати на утримання майна та вносить плату за комунальні послуги окремо в строк, зазначений у п. 3.1. Договору, згідно з рахунками орендодавця, пропорційно орендованій площі. Орендар відшкодовує витрати на електроенергію у порядку, визначеному правилами користування електричною енергією та на підставі окремого розрахунку орендодавця в термін, зазначений у п. 3.1 Договору.

Відповідно до п.3.6 Договору у разі закінчення строку дії договору орендна плата вноситься орендарем до дня фактичної передачі орендодавцю за актом приймання-передачі орендованого майна.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи акту приймання-передачі майна від 01.01.2010р. (Додаток №1 до Договору) орендодавець передав, а орендар прийняв відповідно до умов Договору у будинку №45 по вул. Курчатова у м.Донецьк частину приміщень на 1-му поверсі 4-поверхового будинку, загальною площею 113,23 кв.м - виробничих приміщень для розміщення відділення зв'язку № 71.

Додатками №№ 2-4 до Договору сторони погодили перелік додаткових прав та обов'язків орендаря і орендодавця при встановленні в орендованих приміщеннях технологічного обладнання, розрахунок плати за перший місяць оренди нерухомого майна, зведений розрахунок експлуатаційних витрат та комунальних платежів для приміщень, що орендуються.

Позивачем у відповідності до умов Договору протягом червня 2014р. - січня 2015р. було виставлено відповідачу рахунки на оплату вартості послуг з надання нерухомого майна в оренду та інших витрат, передбачених умовами Договору на загальну суму 61 160,98 грн., а саме №148907/14-4826 від 30.06.2014р. на суму 7 776,36 грн., №148907/14-5251 від 31.07.2014р. на суму 7 552,55 грн., №148907/14-5548 від 31.08.2014р. на суму 7 213,02 грн., №148907/14-5786 від 30.09.2014р. на суму 7 397,00 грн., №148907/14-5925 від 31.10.2014р. на суму 7 553,69 грн., №148907/14-6229 від 30.11.2014р. на суму 7 680,71 грн., №148907/14-6322 від 31.12.2014р. на суму 7 885,07 грн., №148907/15-30 від 31.06.2015р. на суму 8 102,58 грн.

Проте, відповідач свої зобов'язання за Договором щодо оплати вартості оренди та інших платежів, передбачених Договором виконав лише на суму 9 024,72 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями №1232 від 17.07.2014р. на суму 638,77 грн. (оплата електроенергії згідно рахунку № 148907/14-4826 від 30.06.2014р.), № 1233 від 17.07.2014р. на суму 868,48 грн. (оплата за експ. витрати згідно рахунку № 148907/14-4826 від 30.06.2014р.), № 1241 від 18.07.2014р. на суму 6 269,11 грн. (оплата за оренду приміщення згідно рахунку № 148907/14-4826 від 30.06.2014р), № 1487 від 28.10.2014р. на суму 868,48 грн. (оплата за експ. витрати згідно рахунку № 148907/14-5251 від 31.07.2014р.), № 1490 від 29.10.2014р. на суму 389,88 грн. (оплата за електроенергію згідно рахунку № 148907/14-5251 від 31.07.2014р.).

В зв'язку з чим, позивач звернувся до господарського суду із даними позовом.

В свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилається на виникнення обставин непереборної сили, які відповідно до законодавства України та умов Договору зумовлюють звільнення сторони від виконання своїх зобов'язань за останнім.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Судова колегія проаналізувавши умови Договору вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк

Згідно із ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ч.1 ст.286 Господарського кодексу України).

Доказів повернення позивачу орендованого майна, в порядку п.2.3 Договору сторонами, в тому числі станом на час розгляду даної справи, до матеріалів справи не надано.

Відповідно до ст.764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Як свідчать матеріали справи, орендар прийняв у строкове платне користування обумовлене Договором майно, проте в порушення умов останнього та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання щодо повної та своєчасної сплати орендних та інших платежів, передбачених умовами Договору за період з червня 2014р. по січень 2015р., у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 52 26,26 грн. (61 160,98 грн. (повна вартість наданих позивачем послуг) - 9 024,72 грн. (часткова оплата вартості послуг відповідачем).

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно із ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідачем відповідно до вимог ст. ст.32-34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності вказаної вище заборгованості.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 52 26,26 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в цій частині, судовою колегією визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо посилань відповідача на п.10 Договору (обставини непереборної сили), як на підставу звільнення від виконання своїх зобов'язань за Договором, судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до п.10 Договору сторони звільняються від часткового або повного виконання своїх обов'язків у разі виникнення обставин непереборної сили, які неможливо передбачити або можна передбачити, але не можна уникнути (війна, стихійне лихо) та при настанні обставин форс-мажору. Дія обставин форс-мажору повинна бути підтверджена компетентним органом, за винятком випадків коли ці обставини загальновідомі або відповідно до цього прийнято нормативно-правові акти органів державної влади в межах їх компетенції.

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" № 1669-VII від 02.09.2014.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" уведено в дію відповідне рішення Ради національної безпеки і оборони України щодо проведення антитерористичної операції на сході України.

Згідно із ч.2 ст.1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовано населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Пунктом 5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" визначено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

Так, на виконання вимог абзацу третього пункту 5 статті 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" № 1085-р від 07.11.2014 було затверджено переліки населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до яких, у тому числі, включено м. Донецьк.

Відповідно до ст.10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Згідно із ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" №671/97-ВР від 02.12.1997 форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

В силу приписів ст.14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

У відповідності до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року зі змінами і доповненнями, внесеними постановою №2 Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 року за змістом статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" та статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин.

Отже, відомості щодо наявності обставин, незалежних від відповідача та які спричинили невиконання ним зобов'язань щодо своєчасної сплати орендних та інших, передбачених договором, платежів має підтверджуватись відповідним сертифікатом Торгово-промислової палати України.

Однак, відповідачем, як на виконання умов п.10 Договору, так і на виконання вимог вище наведених норм, не надано відповідного сертифіката.

Також, відповідачем не надано належних та допустимих доказів повідомлення позивача про обставини на підставі яких стало неможливим виконання обов'язків за Договором, як це передбачено пунктом 10 останнього.

Враховуючи викладене, судова колегія не приймає до уваги посилання відповідача на обставини непереборної сили, як на підставу звільнення від виконання своїх зобов'язань за Договором.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 1 703,25 грн. 3% річних за період з 28.06.2014р. по 31.12.2015р., судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов'язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок позивача, судова колегія вважає, що судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 1 703,25 грн.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2016р. у справі № 905/1747/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2016р. у справі №905/1747/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №905/1747/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

Б.В. Отрюх