ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.05.2017 Справа №905/674/17

Суддя господарського суду Донецької області Кротінова О.В.

при секретарі судового засідання Хадієвій М.Ф.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства Центральна збагачувальна фабрика Україна, м.Українськ Донецької області, ,

до відповідача, Державного підприємства Селидіввугілля, м.Селидове Донецької області, ,

про стягнення 208516,64 грн., -

за участю уповноважених представників:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача: не зявився,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Центральна збагачувальна фабрика Україна, м.Українськ Донецької області, звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою б/н б/д до Державного підприємства Селидіввугілля, м.Селидове Донецької області, про стягнення 104060,48грн. основного боргу, 3121,81грн. річних, 101334,35грн. інфляційних.

З дотриманням приписів ст.2-1 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/674/17 визначено суддю Кротінову О.В.

Ухвалою суду від 27.03.2017р. даний позов прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №905/674/17.

У подальшому розгляд справи відкладався у відповідності до приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на укладання договору поставки №17.02.2014/1 від 17.02.2014р. із відповідачем, невиконання останнім за ним своїх грошових зобовязань в частині оплати вартості поставленої вугільної продукції, внаслідок чого утворилась заборгованість та виникли підстави для нарахування інфляційних витрат та 3% річних.

На підтвердження викладених обставин позивачем надано у копіях: договір поставки №17.02.2014/1 від 17.02.2014р. разом із специфікацією №1 від 17.02.2014р. до нього; акт прийому-передачі вугільної продукції №14/02 від 21.02.2014р., рахунок №14/02 від 21.02.2014р., вимога №157-02 від 23.02.2016р., опис вкладення у цінний лист, датований 25.02.2016р., рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, датоване 01.03.2016р., правоустановчі документи підприємства позивача.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст.526, 612 Цивільного кодексу України та ст.ст.1, 13, 15, 54 Господарського процесуального кодексу України.

18.04.2017р. від представника відповідача через канцелярію господарського суду Донецької області отримано відзив №19/1239 від 12.04.2017р., у якому висловлено прохання про проведення судового засідання без участі представника ДП Селидіввугілля та до якого додано у копіях: довіреність на представника відповідача, документи, що підтверджують правовий статус підприємства відповідача.

За змістом представленого суду відзиву відповідач з позовними вимогами позивача не згоден у повному обсязі, вважає, що позивач пропустив строк позовної давнини згідно зі ст.257 Цивільного кодексу України. Строк позовної давнини настав 21.02.2017р. згідно акту 14/02 приймання передачі вугільної продукції (даний акт є в матеріалах справи). Просить застосувати строк позовної давнини.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 20.04.2017р. явка представника відповідача у судове засідання визнана не обовязковою.

25.05.2017р. позивачем через канцелярію господарського суду Донецької області подано супровідний лист вих. №381 05 від 24.05.2017р., до якого додано документи, наведені у переліку, а також повну інформаційну довідку з Єдиного реєстру підприємств, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство №214103 від 24.05.2017р. та копії додаткових угод б/н від 31.01.2014р., б/н від 30.04.2014р. до договору №10122013 01 від 31.01.2014р. про надання транспортних послуг.

25.05.2017р. позивачем представлено суду пояснення вих. №382 05 від 24.05.2017р. стосовно відзиву відповідача та необхідності надання інформації, у яких вказано, що твердження відповідача, що позивач пропустив строк позовної давності згідно зі ст.257 Цивільного кодексу України та строк позовної давності настав 21.02.2017р. згідно акту приймання-передачі вугільної продукції №14/02 не відповідає дійсності та не відповідає чинному законодавству України; зазначено, що підписавши акт звірки станом на 31.12.2016р. від 03.01.2017р., акт звірки станом на 31.01.2017р. від 03.02.2017р. та акт звірки станом на 07.02.2017р. від 07.02.2017р., відповідач визнав свій борг в межах договору №17.02.2014/1 від 17.02.2014р., тим самим термін позовної давності переривався відповідно до дати вказаної на актах звірки.

До пояснень додано документи, наведені у переліку.

Представник позивача в судовому засіданні 25.05.2017р. підтримав позовні вимоги у повному обсязі; проти доводів відповідача, викладених у відзиві №19/1239 від 12.04.2017р., заперечив з підстав, зазначених у поясненнях вих. №382 05 від 24.05.2017р.

Представник відповідача у судове засідання 25.05.2017р. не зявився.

Як зазначено в п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч.1 ст.77 ГПК України. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Так, враховуючи суть спору, загальну тривалість розгляду справи, а також належне забезпечення з боку суду можливості відповідача для реалізації своїх процесуальних прав, в тому числі шляхом направлення поштою (іншим належним засобом звязку) відповідних доказів до суду, з огляду на таке суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та існуючою можливість розглянути спір за наявними в справі матеріалами, у цьому судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку щодо наступного.

17.02.2014р. між Публічним акціонерним товариством Центральна збагачувальна фабрика Україна (Постачальник) та Державним підприємством Селидіввугілля (Покупець) укладено договір №17.02.2014/1, строком дії у відповідності до його п.9.1 до 31.12.2014р., а в частині проведення рзахунків до повного виконання зобовязань.

Оцінивши зміст зазначеного договору, з якого виникли цивільні права та обовязки сторін, суд дійшов висновку, що укладена угода за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Таким чином в силу статті 265 Господарського кодексу України, статті 712 і 655 Цивільного кодексу України, пункту 1.1 договору, Постачальник зобовязався поставити Покупцю вугільну продукцію (далі-вугілля), в асортименті, за ціною, за реквізитами, в строки, в кількості та з якісними характеристиками, погодженими сторонами в специфікаціях до договору.

При цьому, Покупець зобовязується прийняти вугілля та оплатити його вартість відповідно до умов цього договору (п.1.2 договору).

Право власності на вугілля переходить до Покупця з моменту передачі вугілля на складі ВП «Шахта «Росія». Про передачу права власності сторони підписують акт приймання-передачі вугілля (п.1.4 п.1.5 договору).

Згідно п.2.1 договору вугілля постачається автомобільним або залізничним транспортом. Сторони узгоджують, що інші умови постачання вугілля можуть бути обумовлені сторонами у відповідних додаткових угодах або специфікаціях до договору.

Відповідно до п.2.3 договору, датою постачання вугілля вважається дата, яка зазначена в товаротранспортних накладних при умовах перевезення автотранспортом або дата відвантаження зазначена в залізничних накладних при умовах перевезення залізничним транспортом.

Окрім того, відповідно до п.2.6 договору по кожній партії вугілля Постачальник передає Покупцю наступні документи: товаротранспортну або залізничну накладну; посвідчення про якість; рахунок-фактуру; акти приймання-передачі (оригінали); лист про власність (оригінал); податкову накладну, виписану під кожен день відвантаження, або зведену податкову накладну разом з реєстром залізничних накладних; розрахунок корегування кількісних і вартісних показників до податкової накладної та корегувальний акт приймання-передачі вугілля (надається у разі необхідності); розрахунок ціни, підписаний повноважним представником Постачальника та завірений печаткою (надається у разі застосування надбавок/знижок до ціни вугілля).

За змістом п.3.1 договору ціна вугілля за одиницю вказана у специфікаціях. Ціна вугілля розраховується на умовах, викладених в специфікаціях до договору.

Суму договору складає сума всіх специфікацій цього договору (п.3.2 договору).

Згідно з п.3.3 договору Покупець оплачує Постачальнику вартість вугілля в національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника не пізніше останнього банківського дня наступного місяця від відвантаження за все відвантажене протягом місяця вугілля, якщо інший порядок розрахунків не буде передбачений у специфікаціях або додаткових угодах до договору.

Специфікацією №1 від 17.02.2014р. до договору №17.02.2014/1 від 17.02.2014р. сторони обумовили поставку вугілля камяного (ДГ 13-25) у кількості 121,840т./міс. (+/-10%), вологістю 12,0%, зола 13,0%, ціною 860,00 грн. з ПДВ за 1т., загальною вартістю 104782,40 грн. з урахування податку на додану вартість.

Також зазначено, що строк поставки 2014р., умови поставки DDP склад ВП «Шахта «Росія».

Як свідчить представлений суду акт приймання-передачі вугільної продукції №14/02 від 21.02.2014р., що підписаний та скріплений печатками з обох сторін, позивачем поставлено відповідачу обумовлену договором №17.02.2014/1 від 17.02.2014р. продукцію на загальну суму 104060,48 грн. з урахуванням податку на додану вартість.

Правовою підставою здійснення господарської операції з поставки товару у наведеному первинному документі визначено договір №17.02.2014/1 від 17.02.2014р.

Доказів наявності заперечень щодо кількості поставленої продукції, а також порядку поставки суду не представлено.

Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку, що наданий позивачем акт приймання-передачі є належним доказом здійснення поставки відповідачу продукції та прийняття її останнім в межах договору №17.02.2014/1 від 17.02.2014р.

Зазначені обставини у порядку статей 32-36 Господарського процесуального кодексу України не спростовані.

Отже, за викладених обставин, позивачем належним чином доведено факт виконання обовязку щодо передачі продукції у відповідності до норм статті 664 Цивільного кодексу України та умов, визначених означеним договором поставки.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства , але за аналогією породжують цивільні права і обовязки.

Згідно із ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як зазначено вище, у п.3.3 договору №17.02.2014/1 від 17.02.2014р. встановлено, що Покупець оплачує Постачальнику вартість вугілля в національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника не пізніше останнього банківського дня наступного місяця від відвантаження за все відвантажене протягом місяця вугілля, якщо інший порядок розрахунків не буде передбачений у специфікаціях або додаткових угодах до договору.

Відтак, приймаючи до уваги викладені умови оплати, відповідач остаточно повинен був розрахуватись із позивачем за актом приймання-передачі вугільної продукції №14/02 від 21.02.2014р. не пізніше 31.03.2014р.

Доказів протилежного суду не представлено, з матеріалів справи не вбачається.

При цьому, доказів, що свідчать про сплату вартості означеної вугільної продукції в повному обсязі чи частково у період розгляду або до початку розгляду справи суду не представлено.

Отже, як вбачається з фактичних обставин справи, в порушення статей 525 та 526 Цивільного кодексу України, які передбачають, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, причому одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, грошове зобовязання Покупця перед Постачальником у сумі 104060,48 грн. не виконано.

Прострочення відповідачем грошового зобовязання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України тягне за собою обовязок сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних з простроченої суми за весь час несвоєчасного виконання обовязку щодо сплати відповідних сум, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача загальна сума інфляційних витрат за прострочення основного зобовязання становить 101334,35 грн. (нарахування здійснено у період з квітня 2014р. по січень 2017р. за невиконання грошового зобовязання по оплаті вугільної продукції на суму 104060,48 грн.);

3% річних 3121,81 грн. (фактично нараховані за період з 21.03.2016р. по 21.03.2017р. за невиконання грошового зобовязання по оплаті вугільної продукції на суму 104060,48грн.).

За приписами ч.2 п.3.1 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Здійснив перерахунок інфляційних витрат та 3% річних, за допомогою програми Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН, беручи до уваги дату остаточного розрахунку, якою є 31.03.2014р., в частині перевірки правомірності розрахунку інфляційних витрат, встановлено дійсний розмір 3% річних у розмірі 3123,68грн. за означений позивачем період, оскільки не суперечить дійсним обставинам справи, та інфляційних витрат у сумі 101282,52 грн.

У відзиві №19/1239 від 12.04.2017р. відповідач вважає, що позивач пропустив строк позовної давнини згідно зі ст.257 Цивільного кодексу України; строк позовної давнини настав 21.02.2017р. згідно акту №14/02 приймання передачі вугільної продукції; просить застосувати строк позовної давнини.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.252 Цивільного кодексу України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п.1 ст.261 Цивільного кодексу України). При цьому, заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст.262 Цивільного кодексу України).

Враховуючи, що строком остаточного розрахунку за спірним зобов'язанням є 31.03.2014р., першим днем з якого має місце порушення права на отримання своєчасної оплати за ним є 01.04.2014р., як перший день прострочення.

Відтак строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, у цьому випадку, є перебіг часу по 01.04.2017р.

З урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява, а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду.

Розглядуваний у справі позов про стягнення суми основного боргу та нарахованих інфляційних витрат, 3% річних подано позивачем 21.03.2017р., про що свідчить відповідний відбиток штампу поштового відділення зв'язку на конверті, у якому надіслано позовну заяву на адресу господарського суду Донецької області.

У звязку з наведеним не спливає й позовна давність за вимогами позивача про сплату процентів та сум інфляційних нарахувань, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України.

Так, на момент подачі позову (21.03.2017) строк позовної давності не сплинув.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не було пропущено строк позовної давності щодо вимог до відповідача, а відтак останній не застосовується.

З огляду на таке, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Центральна збагачувальна фабрика Україна, м.Українськ Донецької області, до Державного підприємства Селидіввугілля, м.Селидове Донецької області, в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню у повному обсязі, щодо 3% річних - у сумі визначеній позивачем, дотримуючись меж позовних вимог, у розмірі 3121,81 грн. та інфляційні витрати у сумі встановленої судом, а саме у розмірі 101282,52 грн.

Судові витрати підлягають розподілу з урахуванням норм статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Приймаючи до уваги зазначене та керуючись ст.ст.1, 4-2, 4-3, 22, 32-38, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Центральна збагачувальна фабрика Україна, м.Українськ Донецької області, до Державного підприємства Селидіввугілля, м.Селидове Донецької області, про стягнення 104060,48 грн. основного боргу, 3121,81 грн. річних, 101334,35 грн. інфляційних, задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства Селидіввугілля (85400, Донецька область, м.Селидове, вул.К.Маркса, буд.41, , банківські реквізити не вказано) на користь Публічного акціонерного товариства Центральна збагачувальна фабрика Україна (85485, Донецька область, м.Селидове, м.Українськ, вул.Октябрська, б.1, , банківські реквізити не вказано) 208464,81 грн., у тому числі 104060,48 грн. суми основного боргу, 101282,52 грн. інфляційних витрат та 3121,81 грн. 3% річних, а також відшкодування сплаченого судового збору в розмірі 3126,97 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. У судовому засіданні 25.05.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його оголошення. Зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.ст.84, 85 Господарського процесуального кодексу України.

7. Повний текст рішення складено та підписано 30.05.2017р.

Суддя О.В. Кротінова