КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2017 р. Справа№ 910/24031/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Кропивної Л.В.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Курінний С.Ю. - представник за довіреністю від 09.08.2016 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року

у справі № 910/24031/16 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі»

до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»

про визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фоззі» звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсними договорів про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що договори №№ 5-11 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3.-01/213п-08 від 25.07.2008, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі» та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк», є недійсними, у зв'язку з тим, що не направлені на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки сторонами було внесено зміни у зобов'язання, яке припинилося.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року у справі № 910/24031/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наявність п. 1.1 у договорі поруки щодо прийняття поручителем відповідальності за боржника як щодо дійсних, так і майбутніх зобов'язань за кредитним договором, не може трактуватися як надання поручителем автоматичної згоди на збільшення відповідальності на майбутнє. Крім того, апелянт зазначив, що оскільки, починаючи з 18.04.2013 року кредитор не звернувся до поручителя з позовом протягом шестимісячного терміну передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, а тому договір поруки є таким, що припинився.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі» по справі № 910/24031/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Смірнова Л.Г., Кропивна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі» прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Смірнова Л.Г., Кропивна Л.В. та призначено до розгляду на 21.03.2017 року.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 року враховуючи перебування на лікарняному судді Смірнової Л. Г., яка не є головуючою суддею, справу № 910/24031/16 передано на повторний атоматизований розподіл.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ від 20.03.2017 року, справу № 910/24031/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Кропивна Л. В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі» прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Кропивна Л. В.

У судовому засіданні 21.03.2017 року оголошено перерву в розгляді справи до 18.04.2017 року.

Представники сторін у судовому засіданні 18.04.2017 року надали додаткові пояснення по суті спору.

Крім того, представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів задовольнила клопотання позивача про продовження строку розгляду спору.

У судовому засіданні 18.04.2017 року оголошено перерву до 23.05.2017 року.

Представник позивача у судовому засіданні 23.05.2017 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.05.2017 року заперечував протии задоволення апеляційної скарги та просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні 23.05.2017 оголошено перерву до 30.05.2017 року.

Представник позивача у судове засідання 30.05.2017 року не з'явився, однак через відділ документального забезпечення суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із участю в іншому судовому засіданні.

Беручи до уваги обмежений строк розгляду апеляційної скарги та зважаючи на те, що позивач не надав доказів участі його представника в іншому судовому засіданні, колегія суддів відхилила клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 30.05.2017 року підтрима свою правову позицію.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 13.07.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Внєшторгбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (надалі - кредитор), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лін Беккер» (надалі - позичальник) укладено договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування, а позичальник зобов'язується повернути кредит в термін, передбачений кредитним договором та сплатити суму процентів, передбачених кредитним договором.

В подальшому між сторонами укладено ряд додаткових угод до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, відповідно до яких були внесені відповідні зміни та поповнення до кредитного договору.

25.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (надалі - кредитор) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі» (надалі - поручитель) укладено договір поруки № 100.2.3-01/213п-08, відповідно до умов якого поручитель поручається перед банком за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Лін Беккер» (боржник) зобов'язань, що виникли на підставі договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007 та будь-яких додаткових договорів до нього (в т.ч. що збільшують боргові зобов'язання), або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому.

В подальшому між сторонами укладено ряд додаткових угод до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008, відповідно до яких були внесені відповідні зміни та поповнення до договору поруки.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач стверджує, що договори № 5 від 13.11.2013, № 6 від 13.03.2014, № 7 від 30.04.2014, № 8 від 31.07.2014, № 9 від 12.09.2014, № 10 від 06.10.2014 та № 11 від 25.11.2014 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008 є недійсними, у зв'язку з тим, що не направлені на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки сторонами було внесено зміни у зобов'язання, яке припинилося, а саме зобов'язання поруки позивача за договором поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008 є такими, що припинилися з огляду на те, що сторонами кредитного договору без згоди поручителя було встановлено тридцятимісячний строк позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності позивача як поручителя.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Тобто обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (стаття 554 Цивільного кодексу України).

Нормами статті 556 Цивільного кодексу України визначено, що до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Згідно з статтею 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту статей 559, 598 Цивільного кодексу України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Водночас порука не припиняється, якщо поручитель надав свою згоду на зміну умов основного зобов'язання. Згода поручителя надається в порядку та у спосіб, який передбачений договором поруки.

Як вбачається зі змісту договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008 Товариство з обмеженою відповідальністю «Лін Беккер» прийняло на себе зобов'язання відповідати солідарно з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лін Беккер» за виконання зобов'язань за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договором № 1 про внесення змін до нього від 25.07.2008, що укладені між кредитором та боржником, згідно з яким боржнику відкрито відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом заборгованості за кредитом 11.07.2014 зі сплатою процентів згідно умов договору кредиту.

10.09.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (надалі - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі» (надалі - поручитель) укладено договір № 2 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008, відповідно до умов якого сторони досягли згоди внести зміни до договору поруки шляхом його викладення в новій редакції.

Відповідно до пункту 1.1. договору поруки, в редакції договору № 2 про внесення змін від 10.09.2010, поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Відповідно до розділу "Визначення термінів" сторони визначили, що кредитним договором є договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, укладений між банком та позичальником, та будь-які договору до нього (в т.ч. що збільшують боргові зобов'язання).

Тобто укладаючи договір поруки, позивач поручився, зокрема, за виконання позичальником будь-яких зобов'язань, що виникнуть у майбутньому за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007 та за укладеними в його рамках договорами про внесення змін, що будуть укладені в майбутньому.

Крім того, як вбачається з пункту 7.12 договору № 16 від 30.11.2011 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, сторони погодили, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених пунктами 7.1-7.10. даного договору, становить 1 (один) рік.

Дані положення кореспондуються з нормами статті 258 Цивільного кодексу України, якої визначено випадки встановлення спеціальної позовної давності, з огляду на що, внесення до умов кредитного договору вказаних змін не є збільшенням обсягу відповідальності позичальника та/або поручителя.

Також, при підписанні договору № 4 від 30.11.2011 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008 сторонами також внесено зміни у визначення терміну "Кредитний договір", з урахуванням чого у відповідності до умов договору поруки поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 1 від 25.07.2008 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 2 від 27.10 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 3 від 26.02.2009 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 4 від 29.05.2009 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 5 від 30.06.2009 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 6 від 15.07.2009 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 7 від 21.12.2009 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 8 від 25.12.2009 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 9 від 28.01.2010 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 10 від 25.06.2010 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договір № 11 від 24.09.2010 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договір № 12 від 15.10.2010 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 13 від 22.11.2010 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 14 від 31.05.2011 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 15 від 15.11.2011 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, договору № 16 від 30.11.2011 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, укладені між банком та позичальником, та будь-які додаткові договори до нього (в т.ч. що збільшують боргові зобов'язання).

Згідно з частиною 1 статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

При підписанні договору № 5 від 13.11.2013 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008 сторони досягли згоди, зокрема, доповнити статтю "Відповідальність сторін" договору поруки пунктом 4.2 в наступній редакції: "Сторони погоджуються, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених пунктами 7.1-7.10. кредитного договору, становить 18 (вісімнадцять) місяців".

При підписанні договору № 6 від 13.03.2014 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008 сторони досягли згоди, зокрема, внести зміни до пункту 4.2 статті 4 "Відповідальність сторін" договору поруки та викласти його в наступній редакції: "Сторони погоджуються, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених пунктами 7.1-7.10. кредитного договору, становить 24 (двадцять чотири) місяці".

При підписанні договору № 9 від 12.09.2014 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008 сторони досягли згоди, зокрема, внести зміни до пункту 4.2 статті 4 "Відповідальність сторін" договору поруки та викласти його в наступній редакції: "Сторони погоджуються, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених пунктами 7.1-7.10. кредитного договору, становить 30 (тридцять) місяців".

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фоззі» під час укладення договору поруки з урахуванням внесених змін та доповнень до нього погодило зміну визначеного договором поруки обсягу від повільності в тому числі збільшення боргових зобов'язань. Відтак внесені договором № 20 від 11.09.2013 про внесення змін до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007, зміни не можна визнати збільшенням обсягу відповідальності поручителя, тому вони не можуть бути підставою для припинення договору поруки згідно з частиною 1 статті 559 Цивільного кодексу України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що обставини з якими позивач звернувся до суду першої інстанції про визнання недійсними договору № 5 від 13.11.2013 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008, № 6 від 13.03.2014 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008, № 7 від 30.04.2014 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008, № 8 від 31.07.2014 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008, № 9 від 12.09.2014 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008, № 10 від 06.10.2014 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008 та № 11 від 25.11.2014 про внесення змін до договору поруки № 100.2.3-01/213п-08 від 25.07.2008 спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

При цьому, звертаючись до суду апеляційної інстанції позивач зазначає, що 22.02.2013 року банк звернувся до позичальника із листом № 1377/1-2 про дострокове повернення кредиту не пізніше 30 банківських днів з моменту отримання вимоги. Вказана вимога, булла отримана позичальником 05.03.2013 року, а відтак останній повинен був повернути кредит у строк до 17.04.2013 року.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.

Беручи до уваги те, що починаючи з 18.04.2013 року кредитор не звернувся до поручителя з позовом протягом шестимісячного терміну, позивач вважа, що договір поруки є припиненим з 18.03.2013 року.

А відтак, спірними договорами про внесення змін до договору поруки вносились зміни у неіснуюче зобов'язання.

Водночас, колегія суддів зазначає, що норми ГПК щодо вчинення господарським судом першої інстанції певних процесуальних дій не застосовуються судом апеляційної інстанції у випадках, коли відповідною нормою ГПК прямо передбачено, що процесуальна дія вчиняється лише до прийняття рішення судом першої інстанції (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України").

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України передбачено, що до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має права змінити підстави або предмет позову тільки до початку розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що позивач при зверненні до Господарського суду міста Києва не обгрунтовув свої вимоги наявністю обставин, які встановлені ч. 4 ст. 559 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення у даній справі не переглядається за мотивами, які не були підставами розгляду спору у суді першої інстанції

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року у справі № 910/24031/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року у справі № 910/24031/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/24031/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

Л.В. Кропивна