ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2017р. Справа № 914/2137/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача: Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго, Львівська область, м. Львів

про стягнення штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних втрат

Головуючий суддя Манюк П.Т.

Суддя Бортник О.Ю.

Суддя Горецька З.В.

За участю секретаря Хороз І.Б.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник;

від відповідача: ОСОБА_2 представник.

Зміст ст.22 ГПК України представникам сторін розяснено.

Розглядається справа за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго про стягнення штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду (суддя Фартушок Т.Б.) від 18.08.2016 порушено провадження у справі № 914/2137/16.

Ухвалою господарського суду від 31.10.2016 у даній справі призначено колегіальний розгляд.

Протоколом автоматизованого визначення складу колегії від 31.10.2016 визначено склад колегії: головуючий суддя Фартушок Т.Б., суддя Блавацька Калінська О.М., суддя Горецька З.В.

У звязку з тимчасовою непрацездатністю судді Фартушка Т.Б., 03.01.2017 автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/2137/16 передано для розгляду у складі: головуючого судді Манюка П.Т., судді Блавацької Калінської О.М., судді Горецької З.В.

У звязку із відпусткою судді Блавацької Калінської О.М., 04.01.2016 автоматизованою системою документообігу суду членом колегії визначено суддю Коссака С.М.

У звязку із закінченням терміну повноважень судді Коссака С.М., протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.03.2017 р визначено склад колегії: головуючий суддя Манюк П.Т., суддя Бортник О.Ю., суддя Горецька З.В. та ухвалою суду від 15.03.2017 прийнято до розгляду в новому колегіальному складі.

Розгляд справи відкладався з підстав викладених у відповідних ухвалах суду, в судових засіданнях оголошувалися перерви. Ухвалою від 17.05.2017 продовжено строк вирішення спору, визначений ч.1 ст. 69 ГПК України, на 15 днів.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, додаткових письмових та усних поясненнях.

Представник відповідача в судових засіданнях щодо позовних вимог заперечив.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів встановила таке.

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (надалі позивач, НАК «Нафтогаз України») звернулося до господарського суду з позовом до Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго (надалі - відповідач) про стягнення штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 05.07.2012 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Львівським комунальним підприємством "Залізничнетеплоенерго" (покупець) було укладено договір № 114/2012-БО про купівлю-продаж природного газу (надалі-договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", а покупець зобовязується прийняти та оплатити газ на умовах договору.

На виконання умов договору позивач за період з серпня 2012 по грудень 2012 року поставив відповідачу природний газ загальною вартістю 21 202 512, 31 грн. Однак позивач зазначає, що відповідач в порушення п. 6.1. договору, несвоєчасно проводив розрахунки за отриманий природний газ,

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.2014 у справі № 914/3489/14 частково задоволено позов ПАТ Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", стягнуто з ЛКП "Залізничнетеплоенерго" на користь позивача 10 388 891,71 грн заборгованості, 577 737,78 грн трьох процентів річних, 1 491 148, 58 грн інфляційних, 867 631, 98 грн пені та 73 053,12 грн судового збору.

Станом на момент звернення позивача з позовом до суду основний борг відсутній, погашений 06.07.2015. Однак, як зазначає позивач, кінцевою датою нарахованих сум заборгованості та сум штрафних санкцій у справі № 914/3489/14 було 03.10.2014. У звязку з цим, позивач провів нарахування відповідачу 3 % річних в сумі 128 987, 91 грн за період з 04.10.2014 по дату сплати боргу; 4 079 908, 37 грн інфляційних втрат за період з вересня 2014 року по червень 2015 року, а також 7 % штрафу, передбаченого п. 7.2. договору у розмірі 906 518, 49 грн.

Відповідач щодо позову заперечує з тих підстав, що 3 % річних нараховані позивачем з порушеннями, оскільки нарахування включають день сплати заборгованості, нарахування інфляційних витрат проведено з урахування інфляційних витрат за попередній період, штраф нараховано у більшому розмірі. Також вважає, що вимоги позивача не підлягають до задоволення, оскільки сторонами було укладено договір про організацію взаєморозрахунків № 1607/30. Укладення такої угоди змінило строки виконання грошового зобовязання та позбавило позивача підстав для нарахування штрафу, інфляційних та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, оскільки після її виконання за умовами договору в сторін відсутні претензії, що випливають з таких зобовязань. Також відповідач посилаючись на положення частини першої статті 3, частини третьої статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" просить суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з таких мотивів.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Як встановлено судом, 05.07.2012 між сторонами у справі було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 114/2012-БО, відповідно до якого продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ НАК Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1 та/або природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу, для виробництва теплової енергії, яка споживається виключно бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Згідно пунктів 3.3, 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його ціна та вартість. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу протягом серпня-грудня 2012 року природний газ на загальну суму 21 202 512, 31 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.08.2012 від 30.09.2012, від 26.11.2012, від 27.11.2012, від 30.11.2012 та від 31.12.2012.

Сторони у договорі дійшли згоди, що оплата за газ здійснюється грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У звязку з неналежним виконанням договірних зобовязань з боку ЛКП Залізничнетеплоенерго (неповна оплата поставленого природного газу), позивач звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості, пені, 3% річних та інфляційних. Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.2014 у справі № 914/3489/14 стягнуто з ЛКП "Залізничнетеплоенерго" на користь позивача 10 388 891,71 грн заборгованості, 577 737, 78 грн 3 % річних, 1 491 148, 58 грн інфляційних втрат, 867 631, 98 грн пені та 73 053, 12 грн судового збору.

Як встановлено судом, 25.12.2014 між територіальним органом Казначейства в Львівській області, департаментом фінансів Львівської облдержадміністрації, Управлінням фінансів департаменту фінансової політики Львівської міської ради, Департаментом житлового господарства та інфраструтктури Львівської міської ради, ЛМКП Львівводоканал, ЛКП «Залізничнетеплоенерго, ПАТ НАК Нафтогаз України укладено договір № 1607/30 про організацію взаєморозрахунків відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 р. (надалі договір № 1607/30).

Згідно з п.п. 1 договору № 1607/30, його предметом є організація проведення сторонами взаєморозрозрахунків відповідно до п. 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості в різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися органами держаної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 № 30.

У п. 9 договору № 1607/30 сторони погодили, що сторона шоста (ЛКП «Залізничнетеплоенерго») перераховує на рахунок сторони останньої (НАК «Нафтогаз України») кошти у сумі 6 000 000, 00 грн у т.ч. ПДВ 1 000 000, 00 грн для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно договором від 05.07.2012 № 114/2012-Б0.

Згідно з п. 10 договору № 1607/30 сторони у графі платіжного доручення призначення платежу додатково зазначають пункт 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік, а також дату та номер договору.

Підпунктом 2 п. 12 договору № 1607/30 визначено, що сторони з метою виконання договору зобовязуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Договір є дійсним лише у разі проведення відповідного фінансування (п. 15 договору № 1607/30).

Згідно з платіжним дорученням від 29.12.2014 № 14 ЛКП Залізничнетеплоенерго перерахувало позивачу 6 000 000, 00 грн (з призначенням платежу: пог. заборг. за спож. пр.газ.зг.з.дог. від 05 липня 2012 р. № 114/20і2-БО за 2012, дог № 1607/30 від 25.12.2014 про орган. взаєм. (відп. до пунк.24 ст.14 та п.2ст.16 ЗУ Про Держ.бюдж.Укр. на 2014р.) ПКМУ № 30 від 29.01.2014.).

Суд зазначає, що уклавши договір про організацію взаєморозрахунків № 1607/30, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений позивачем з серпня по грудень 2012 року у розмірі суми договору № 1607/30 та повідомили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору (п. 17 договору № 1607/30).

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постановах від 11.11.2015 у справі № 3-968гс15, від 07.10.2015 у справі № 3-883гс15, від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13, від 30.09.2014 у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012.

Сторонами не заперечується, що станом на 06.07.2015 відповідач погасив решту суми заборгованості за договором.

Позивачем нараховано відповідачу 3% річних, інфляційні втрати та 7 % штрафу за несвоєчасно виконаними зобовязаннями щодо оплати за отриманий газ в листопаді 2012 року та грудні 2012 року, а саме: 3 % річних в сумі 128 987, 91 грн за періоди з 04.10.2014 по 29.12.2014 та з 04.10.2014 по 06.07.2015; 4 079 908, 37 грн інфляційних втрат за період з 09.2014 по 06.2015, а також 7 % штрафу у розмірі 906 518, 49 грн.

Суд зазначає, що позивачем неправомірно нараховано інфляційні, 3 % річних та 7 % штрафу за несвоєчасне виконання зобовязань з оплати за отриманий газ в листопаді 2012 року та несвоєчасне виконання зобовязань в сумі 5 920 169, 17 грн з оплати за отриманий газ в грудні 2012 року до 30.12.2014, оскільки умовами договору № 1607/30 передбачалося не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінювалися строки виконання боржником грошових зобовязань перед кредитором, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу, а також те, що договір № 1607/30 не передбачав можливості існування між сторонами інших грошових зобовязань та підстав для інших грошових вимог та оскільки розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені у договорі про організацію взаєморозрахунків, то строки виконання зобовязання відповідачем було дотримано.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 3-500гс15, від 30.09.2014 у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012, від 23.09.2014 у справі № 5011-35/1271-2012, від 16.09.2014 у справі № 5011-42/1230-2012-69/542-2012 та № 5011-35/1272-2012-42/527-2012. Тому, в частині позовних вимог, нарахованих за несвоєчасно виконаними зобовязаннями щодо оплати за отриманий газ в листопаді 2012 року та грудні 2012 в розмірі суми, визначеної договором № 1607/30 (6 000 000, 00 грн) слід відмовити.

Щодо позовних вимог за зобовязаннями щодо оплати за отриманий газ в грудні 2012 року нарахованих за період з 30.12.2014 до 06.07.2015 (день остаточного погашення боргу) в розмірі заборгованості не охопленої умовами договору № 1607/30, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У листі Верховного Суду України від 01.07.2014 "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" розяснено, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Пунктом 7.2 договору визначено, що в разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору він у безспірному порядку зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

В рекомендаціях Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, які викладені в листі від 03.04.1997 № 62-97, зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць, тому слід вважати, що сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця індексується за період цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. Відповідні вказівки про можливість застосування вказаного порядку містяться також і в п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14.

Суд, перевіривши розрахунок заявлених позовних вимог за зобовязаннями грудня 2012 року вважає підставними стягнення з відповідача:

- 3 % річних в сумі 54 697, 76 грн (нарахування проведені починаючи з суми боргу у розмірі 4 388 891, 71 грн диференційовано зменшену на суму погашення заборгованості за період з 30.12.2014 05.07.2015);

- інфляційних втрат в сумі 1 708 622, 81 грн, з яких: 1 629 584, 02 грн (період 30.12.2014 квітень 2015 року, сума боргу на яку проводиться нарахування - 4 388 891, 71 грн) + 74 216, 79 грн (за травень 2015 року, сума боргу на яку проводиться нарахування - 3 373 490, 37 грн) + 4 822,00 грн (за червень 2015, сума боргу на яку проводиться нарахування -1 205 500, 93 грн);

- штрафу передбаченого п. 7.2 договору в сумі 307 222, 42 грн (виходячи із суми боргу 4 388 891, 71 грн).

Суд також зазначає, що посилання відповідача на положення ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону учасниками процедури врегулювання заборгованості є підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Частиною першою статті 3 Закону визначено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Отже, для врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії особа, яка має право на таку процедуру, повинна вчинити відповідні дії для включення її до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

При цьому в Законі не встановлено порядку та строків такого списання, як і не міститься норм, які передбачали б автоматичне списання нарахованих сум пені, інфляційних втрат та річних з дня набрання Законом чинності.

Відповідачем на час розгляду справи не надано доказів того, що він є учасником процедури врегулювання заборгованості у розумінні вказаних вище норм Закону.

Оскільки спір виник через неправомірні дії відповідача, судовий збір покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 ГПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго (79054, м. Львів, вул. С. Петлюри, буд. 4а, ) на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) суму в розмірі 2 101 601, 13 грн, з них:

- 1 708 622, 81 грн - інфляційних втрат;

- 54 697, 76 грн - 3% річних;

- 307 222, 42 грн 7 % штрафу;

- 31 058, 14 грн судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 31.05.2017.

Головуючий суддя Манюк П.Т.

Судді Бортник О.Ю.

ОСОБА_3