ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" травня 2017 р.Справа № 924/16/17

за позовом публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю "Ріелтер 7К"

про стягнення 1869072 грн. заборгованості по відсотках (за період з 01.08.2016р. по 31.10.2016р.) за договором кредитної лінії № НКЛ-595/4 від 29.08.2008р.

Головуючий суддя Смаровоз М.В.

Суддя Гладюк Ю.В.

Суддя Шпак В.О.

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_2 - за довіреністю від 18.01.2017р.;

відповідача: ОСОБА_3 - за довіреністю від 11.05.2017р.

У судовому засіданні 26.05.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 1869072 грн. заборгованості по відсотках (за період з 01.08.2016р. по 31.10.2016р.), посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами у справі договору кредитної лінії № НКЛ-595/4 від 29.08.2008р.

Обгрунтовуючи позовну заяву, позивач з посиланням на умови вищезазначеного договору та ст.ст. 525, 530, 610, 612, 625, 1049, 1054 ЦК України відзначив, зокрема, що позивач умови кредитного договору виконав та надав кредитні кошти у розмірі 22 400 000,00 грн. Зазначене підтверджується виписками по особовим рахункам, однак, відповідач не виконав належним чином умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 22.11.2016 р. у відповідача перед позивачем існує заборгованість.

Також позивачем відзначено, що сплата відсотків за кредитним договором є одним із основних зобов'язань за кредитним договором. Враховуючи позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 02 грудня 2015року по справі № 6-249цс15, яка є обов'язкою для врахування судом в силу приписів ГПК України, позивач наполягає на тому, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечує, вважаючи його необгрунтованим. В обгрунтування заперечень, зокрема, з посиланням на умови договору кредитної лінії № НКЛ-595/4 від 29.08.2008р., положення ст.ст. 256, 257, 261, 266, 267, 526, 530, 536, 625, 1054 ЦК України та окремі правові позиції судів відзначено, що відповідачем було отримано від позивача претензію на суму 42427428,90 гривень, датовану 12.04.2013 року, якою позивач (банк) повідомив, що станом на 08 квітня 2013 року заборгованість за договором кредитної лінії №НКЛ-595/4 від 29.08.2008 року становить 42427428,90 гривень. У претензії вказується про необхідність сплати відповідачем заборгованості в добровільному порядку. Наявні обставини, в т.ч. зміст претензії свідчать про те, що позивач усвідомлював, що зобов'язання за договором кредитної лінії щодо повернення отриманого відповідачем за договором кредиту мали бути виконані до 26.08.2011 року, знав про існування заборгованості та намагався у досудовому порядку вирішити із відповідачем питання із її погашення. При цьому, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що починаючи з вересня 2008 року, після настання терміну виконання зобов'язань за договором кредитної лінії, позивач скористався своїм правом та звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії. Не скористався зазначеним правом позивач і після закінчення терміну повернення кредиту, яким згідно пп. 1.1.1. договору з урахуванням додаткових угод до договору є 26.08.2011 року. Незважаючи на вказані обставини, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по відсотках за кредитним договором, нараховану за період з 01.08.2016 року по 31.10.2016 року, в сумі 1869072,00 грн.

Відповідач, посилаючись на ст. 266 ЦК України, вважає, що заявлені позивачем вимоги не можуть бути задоволені, оскільки спливла позовна давність щодо стягнення основної суми боргу наданого відповідачу кредиту, відтак, вважається, що спливла позовна давність і до додаткової вимоги стягнення процентів, нарахованих за користування кредитом. При цьому звертається увага на окремі правові позиції судів (зокрема, наведені в постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі №6-169цс14, постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10), та вказується, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України.

Також відповідачем відзначено, що незважаючи на те, що відповідно до п.8.3. кредитного договору він діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань, договором також встановлено графік платежів і граничний термін виконання всіх зобов'язання за ним 26.08.2011 року, а тому початок позовної перебігу позовної давності за кожним черговим платежем починався з моменту порушення строку його погашення. Вказано, що коли в договорі позики чи кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредиту), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором у відповідності із п.2 ст.625 ЦК України. Також відповідач посилається на зміст пункту 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі „Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі „ВАТ „Нафтова компанія „Юкос проти Росії.

З огляду на викладене, вважаючи, що на час звернення позивача до суду із цим позовом спливла встановлена законом 3-річна позовна давність для стягнення основного боргу за кредитним договором, відтак, спливла позовна давність для стягнення процентів (відсотків), нарахованих позивачем за кредитним договором, оскільки такі проценти (відсотки) є складовою загальної суми боргу, відповідач просить застосувати позовну давність до правовідносин, які є предметом судового розгляду у справі № 924/16/17, та в зв'язку з цим відмовити в позові.

Розглядом наявних матеріалів справи встановлено таке.

29.08.2008р. між товариством з обмеженою відповідальністю „Комерційний банк „Дельта, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (кредитором) та товариством з обмеженою відповідальністю „Ріелтер 7К (позичальником) укладено договір кредитної лінії №НКЛ-595/4 (з подальшим внесенням змін до нього додатковими угодами). За змістом п.1.1 договору кредитор зобовязується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (надалі - кредит). Надання кредиту буде здійснюватись на умовах, визначених цим договором, в сумі 22 400 000,00 гривень, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом 26 серпня 2011 року включно, на умовах, визначених цим договором, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 17% річних, у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту 36% річних, починаючи з першого дня прострочення.

За умовами п. 2.6 договору нарахування процентів за користування кредитом (траншем кредиту) здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, за фактичну кількість днів користування відповідним траншем кредиту в періоді (28-29-30-31/360). При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення траншу кредиту. При цьому, строк сплати процентів визначено п.2.7. договору.

У випадку невиконання позичальником зобовязань, визначених п. 3.3.2, 3.3.5, 3.3.6 3.3.12 цього договору, протягом більше 15 днів, термін надання траншів кредиту вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобовязаний погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити винагороду кредитора та нараховані штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором дія договору припиняється (п.4.3 договору).

Цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань (п. 8.3 договору).

Договір кредитної лінії №НКЛ-595/4 від 29.08.2008р. та додаткові угоди від 08.10.2008р., від 11.12.2008р. та від 04.08.2009р. до нього підписані та скріплені відбитками печаток сторін.

На виконання умов вищевказаного договору та додаткових угод до нього позивачем надано відповідачу для поповнення обігових коштів 22 400 000 грн., що підтверджується меморіальним ордером №36316205 від 02.09.2008р. та виписками по особовим рахункам, однак кредит у встановлених договором обсязі та строки не повернуто.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договору кредитної лінії №НКЛ-595/4 від 29.08.2008р. та додаткових угод до нього, ПАТ „Дельта банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ „Ріелтер 7К 1 869 072 грн. заборгованості по відсотках за період з 01.08.2016р. по 31.10.2016р.

До матеріалів справи додано: розрахунки заборгованості; копії рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб №181 від 02.10.2015р., витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 13.09.2016р., довідки від 15.11.2011р. та претензії від 12.04.2013р., копії судових рішень тощо.

Досліджуючи надані докази, оцінюючи їх в сукупності, судом береться до уваги таке.

Пунктом 3 ст.3, ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Беручи до уваги наведені вище положення закону, зміст договору кредитної лінії № НКЛ-595/4 від 29.08.2008р., враховуючи встановлені судом факти, зміст позовних вимог та розрахунків заборгованості, суд вважає правомірними вимоги щодо стягнення з відповідача 1838431,48 грн. заборгованості по відсотках (за період з 01.08.2016р. по 31.10.2016р.) з огляду на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами у справі договору кредитної лінії № НКЛ-595/4 від 29.08.2008р., тому в цій частині позов є обгрунтованим. Відповідачем доказів на підтвердження добровільного погашення вказаної заборгованості не подано. При цьому, решта позовних вимог не підлягає задоволенню з огляду на їх безпідставність внаслідок помилкового обрахування заявленої до стягнення суми заборгованості по відсотках.

З приводу заяви відповідача про застосування позовної давності судом відзначається таке.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами 3, 4 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки згідно зі статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, з огляду на те, що сторонами підтверджено факт неповернення відповідачем отриманих ним грошових коштів у сумі 20316000 грн., судом відзначається, що сплив позовної давності щодо стягнення отриманого кредиту за договором кредитної лінії № НКЛ-595/4 від 29.08.2008р. (враховуючи, що згідно з пунктом 1.1.1. договору кредитної лінії № НКЛ-595/4 від 29.08.2008р. кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом є 26 серпня 2011 року) не свідчить про припинення зобовязання, що виникло з укладенням означеного договору. При цьому, судом взято до уваги, що із закінченням позовної давності суб'єктивне право не погашається, а продовжує існувати, хоча його реалізація в примусовому порядку є ускладненою (з огляду на можливість подання у суді заяви сторони у спорі про застосування позовної давності та можливість невизнання судом причин пропущення позовної давності поважними).

Відтак, враховуючи наведене та беручи також до уваги, що контрагенти за договором від 29.08.2008р., втілюючи закріплений пунктом 3 ст.3, ст.627 ЦК України принцип свободи договору (який передбачає, зокрема, що сторони є вільними у визначенні умов договору), погодили, що договір кредитної лінії № НКЛ-595/4 від 29.08.2008р. діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань (п.8.3 договору), і після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором дія договору припиняється (п.4.3 договору), судом констатується чинність означеного договору та наявність у кредитора субєктивного права вимагати як повернення кредиту (незалежно від можливості його реалізації в примусовому порядку), так і сплати процентів. Водночас, судом враховано умови договору про те, що у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту (26 серпня 2011 року) у позичальника виникає обовязок сплати 36% річних (п.1.1.1. договору), що також засвідчує продовження дії договору після 26 серпня 2011 року з періодичною (п.2.7. договору) сплатою процентів (винагороди) кредитору.

Крім того, судом відзначається, що змістом пункту 2.6 договору засвідчується наявність волевиявлення сторін, спрямованого на те, що передбачені пунктом 1.1.1. договору проценти за користування кредитом нараховуються до дня погашення кредиту.

Таким чином, судом констатується наявність правових підстав для нарахування позивачем на неповернуту суму кредиту за договором від 29.08.2008р. у розмірі 20316000 грн. відсотків (в тому числі, у період з 01.08.2016р. по 31.10.2016р.).

Разом з тим, як встановлено судом, відповідач, посилаючись на ст. 266 ЦК України, вважає, що заявлені позивачем вимоги не можуть бути задоволені, оскільки спливла позовна давність щодо стягнення основної суми боргу наданого відповідачу кредиту, відтак, вважається, що спливла позовна давність і до додаткової вимоги стягнення процентів, нарахованих за користування кредитом.

Стосовно наведеного твердження відповідача судом відзначається, що згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Проте, суд вважає, що відповідач безпідставно розцінює вимогу щодо сплати процентів за користування кредитом як додаткову вимогу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, кредитний договір завжди є оплатним, на відміну від договору позики, який може не передбачати обовязку сплати процентів (ст.ст. 1046, 1048 ЦК України). Тому, зважаючи на те, що обовязок позичальника сплачувати проценти є ітотною умовою кредитного договору (як, наприклад, ітотною умовою договору оренди є обовязок орендаря сплачувати орендну плату), судом відзначається, що за відсутності обовязку позичальника сплачувати проценти договір щодо надання грошових коштів не міг би за своєю правовою природою вважатись кредитним договором.

Відтак, вимога щодо стягнення з позичальника процентів (сплата яких є ітотною умовою кредитного договору) є основною вимогою.

Крім того, судом взято до уваги, що за змістом ст.548 ЦК України забезпечуватись може виконання не будь-якого, а лише основного зобов'язання (тому в договорі від 29.08.2008р. і міститься умова щодо забезпечення виконання основного зобов'язання зі сплати процентів неустойкою у вигляді пені п.4.1. договору), що також засвідчує правову суть зобов'язання зі сплати процентів як основного зобов'язання.

Зважаючи на викладене, твердження відповідача про те, що сплив позовної давності щодо стягнення наданого відповідачу кредиту має наслідком сплив позовної давності до вимоги про стягнення процентів, нарахованих за користування кредитом, суд вважає необгрунтованим, оскільки зазначена вимога стосовно стягнення процентів не є додатковою (забезпечувальною) в розумінні ЦК України (в тому числі, ст.266 ЦК України).

Також судом береться до уваги правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 стосовно того, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Крім того, також врахована правова позиція Верховного Суду України, наведена в постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-2520цс15, відповідно до якої у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність (ст. 257 ЦК України) за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами (у договорі від 29.08.2008р. періодичність сплати процентів передбачена у п.2.7.), повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, господарський суд констатує, що заява відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення передбачених договором кредитної лінії № НКЛ-595/4 від 29.08.2008р. відсотків (за період з 01.08.2016р. по 31.10.2016р.) не підлягає задоволенню з огляду на відсутність факту пропущення позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом. Відтак, наявність поданої заяви відповідача про застосування позовної давності не може бути підставою для відмови у позові.

Таким чином, беручи до уваги наведене вище, суд вважає за необхідне задовольнити обгрунтовані вимоги позивача про стягнення з відповідача 1838431,48 грн. заборгованості по відсотках (за період з 01.08.2016р. по 31.10.2016р.) за договором кредитної лінії № НКЛ-595/4 від 29.08.2008р. У решті позовних вимог слід відмовити з огляду на їх безпідставність внаслідок помилкового обрахування заявленої до стягнення суми заборгованості по відсотках.

Судові витрати згідно зі ст. 49 ГПК України підлягають покладенню на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 45, 12, 13, 33, 43, 49, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Ріелтер 7К" про стягнення 1869072 грн. заборгованості по відсотках (за період з 01.08.2016р. по 31.10.2016р.) за договором кредитної лінії № НКЛ-595/4 від 29.08.2008р. задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Ріелтер 7К" (м. Хмельницький, вул. Чорновола, буд. 88, ідентифікаційний код 32179864) на користь публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (м. Київ, вул. Щорса, 36-Б, ідентифікаційний код 34047,48 грн. заборгованості по відсотках (за період з 01.08.2016р. по 31.10.2016р.) за договором кредитної лінії № НКЛ-595/4 від 29.08.2008р., 27576,47 грн. відшкодування судового збору.

Видати наказ.

У решті позову відмовити.

Повний текст рішення складено 31.05.2017р.

Головуючий суддя М.В. Смаровоз

Суддя Ю.В. Гладюк

Суддя В.О. Шпак