донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

31.05.2017р. справа № 905/2321/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Суддів:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін та третіх осіб:
від позивача:ОСОБА_4 за довіреністю
від відповідача 1:не зявилися
від відповідача 2:ОСОБА_5 г. за довіреністю
від третіх осіб:не зявилися
розглянувши апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства Українська залізниця, м. Київ в особі Регіональної філії Донецька залізниця, м. Красний Лиман, Донецька область
на рішення Господарського судуДонецької області
від 14.02.2017р.
у справі№ 905/2321/16 (головуючий суддя: Ніколаєва Л. В., судді: Паляниці Ю. О., Сажнева М. В.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс, м. Маріуполь, Донецька область
до відповідачів 1.Державного підприємства Донецька залізниця, м. Донецьк 2.Публічного акціонерного товариства Українська залізниця, м. Київ в особі Регіональної філії Донецька залізниця, м. Красний Лиман, Донецька область

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача про1.Державного підприємства Сніжнеантрацит, м. Сніжне, Донецька область; 2. Державного підприємства Торезантрацит, м. Чистякове, Донецька область; 3.Державного підприємства Шахтарськантрацит, м. Шахтарськ, Донецька область; 4.Товариства з обмеженою відповідальністю Металургійна компанія Рутекс, м. Бахмут, Донецька область; 5.Товариства з обмеженою відповідальністю Імпульс - 2008, м. Маріуполь, Донецька область; 6.Товариства з обмеженою відповідальністю Північне, м. Маріуполь, Донецька область; 7.Товариства з обмеженою відповідальністю Центральна збагачувальна фабрика Сєвєрная, м. Київ; 8.Товариства з обмеженою відповідальністю Верхаус, м. Луганськ; 9.Державного підприємства Український транспортний логістичний центр, м. Київ; 10.Публічного акціонерного товариства Мотор Січ, м. Запоріжжя; 11.Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Фаворит Груп, м. Тростянець, Сумська область; 12.Товариства з обмеженою відповідальністю Донвуглересурси, м. Дружківка, Донецька область; 13.Товариства з обмеженою відповідальністю Андерсон Груп, м. Київ; 14.Товариства з обмеженою відповідальністю Углесорт, м. Дружківка, Донецька область; 15.Товариства з обмеженою відповідальністю Український промислово-торговий альянс, м. Київ; 16.Товариства з обмеженою відповідальністю Укрснаб-паливо, м. Маріуполь, Донецька область; 17.Товариства з обмеженою відповідальністю Транскоал, м. Київ; 18.Товариства з обмеженою відповідальністю Відродження Луганщини, м. Сєвєродонецьк, Луганська область; 19.Товариства з обмеженою відповідальністю Брянківська вугільна компанія, м. Маріуполь, Донецька область; 20.Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо - фінансова компанія Рутекс, м. Краматорськ, Донецька область; 21.Публічного акціонерного товариства Групова збагачувальна фабрика Червона зірка, м. Чистякове, Донецька область; 22.Товариства з обмеженою відповідальністю Скайгрупп, м. Київ стягнення 22 796 714 грн

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області від 14.02.2017р. у справі № 905/2321/16 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс (далі «Товариство») про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди у сумі 22 796 714 грн. буди задоволені за рахунок Публічного акціонерного товариства Українська залізниця в особі регіональної філії Донецька залізниця (далі «Залізниця»). Стягнуто з останньої на користь Товариства 22 796 714 грн. в рахунок відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди та 206 700 грн. витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні позовних вимог Товариства до Державного підприємства Донецька залізниця (далі «Підприємство») відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Залізниця подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване. Вважає, що рішення винесено з неповним зясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, а також порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 129 Конституції України, ст. ст. 614, 623 ЦК України, ст. 226 ГК України, ст. 2, 7 Закону України Про судоустрій та статус суддів, розділу V Тарифного керівництва № 1, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 23.03.2009 р. № 317, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 р. за № 340/16356, ст. ст. 22, 33, 34, 43 ГПК України. Зокрема, апелянт посилається на недоведеність позивачем наявності усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків. Також, апелянт вважає, що позивач не довів, що дійсно планував одержати відповідні прибутки та все зробив для їх отримання, мав для цього всі можливості та неодмінно отримав би такий прибуток. Окрім того, Залізниця заперечує факт свого правонаступництва щодо прав та обовязків Підприємства

Позивач доводи апеляційної скарги заперечив з мотивів викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник Залізниці в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити, проти чого заперечував представник позивача, який вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Підприємство відзив на апеляційну скаргу не надало, свого представника для участі у розгляді справи не направило, хоча про день, час та місце судового засідання було повідомлено належним чином.

25.05.2017р. до відділу організаційної роботи, документального забезпечення та канцелярії Донецького апеляційного господарського суду від Приватного підприємства «Углесорт» надійшло клопотання № 17/05-17 від 17.05.2017р. в якому підприємство додає витребувані ухвалою суду від 29.03.2017р. документи та просить провести засідання без свого повноважного представника.

Інші треті особи відзиви на апеляційну скаргу не надали, в судове засідання представників не направили, хоча про день, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що явка сторін та третіх особи не визнавалася обовязковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи без участі представників цих осіб.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступне.

31.12.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Укрдонінвест (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс (орендар) було укладено договір № 30/46 оперативної оренди основних засобів, які розташовані у м. Торезі по вул. Вокзальній, 48, корп.1 (надалі договір № 30/46), згідно п. п. 1.1, 1.2, якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду (платне строкове користування) основні засоби (будинки та споруди). Склад і вартість основних засобів визначено за даними орендодавця станом на 31.12.2013р. Обєкти передаються орендарю для використання їх в господарській діяльності з метою організації виробничого процесу.

Згідно п. 2.1 договору № 30/46 вступ орендаря у користування обєктами оренди настає одночасно з підписанням сторонами акту приймання-передачі основних засобів в оренду.

Термін дії оренди основних засобів починається з моменту підписання акту приймання-передачі основних засобів в оренду та діє до 26.12.2016р. (п. 3.1 договору №30/46).

Згідно п. 11.3 договору № 30/46 строк дії договору було встановлено до 26.12.2016р.

З матеріалів справи слідує, що 01.01.2014р. сторонами було підписано акт № 1 приймання-передачі основних засобів та МНА за адресою: м. Торез, вул. Вокзальна, 48, корп.1 в оперативну оренду.

Аналогічний за змістом договір № 29/46 від 31.12.2013р. (надалі договір № 29/46) було підписано між Товариством з обмеженою відповідальністю Укрдонінвест (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс (орендар) відносно оперативної оренди основних засобів за адресами: м. Сніжне, вул. Мурманська, 1б, м. Сніжне, вул. Мінська, 2б, м. Сніжне, вул. Кіцховелі, 13а, м. Сніжне, вул. Лати, 1б, м. Сніжне, вул. Лати, В, 1б, м. Сніжне, вул. Перова, 6а, м. Сніжне, вул. Переїзна, 1а, м. Сніжне, вул. Карбишева, 1а, м. Сніжне, вул. Доватора, 1а, м. Сніжне, вул. Транспортна, 13а, м. Сніжне, вул. Юрєва, 16а, м. Сніжне, вул. Апшеронська, 11а.

За актом №1 від 01.01.2014р. орендодавець передав, а орендар прийняв в оперативну оренду майно за вказаними адресами.

Згідно пояснень позивача, які були надані суду першої та апеляційної інстанції, основні засоби за адресою: м. Торез, вул. Вокзальна, 48, корп. 1, являють собою підїзні залізничні колії до станції Пелагіївський Державного підприємства Донецька залізниця, за адресою: м. Сніжне, вул. Мурманська, 1б, м. Сніжне, вул. Мінська, 2б, м. Сніжне, вул. Кіцховелі, 13а, м. Сніжне, вул. Лати, 1б, м. Сніжне, вул. Лати, В, 1б, м. Сніжне, вул. Перова, 6а, м. Сніжне, вул. Переїзна, 1а, м. Сніжне, вул. Карбишева, 1а, м. Сніжне, вул. Доватора, 1а, м. Сніжне, вул. Транспортна, 13а, м. Сніжне, вул. Юрєва, 16а, м. Сніжне, вул. Апшеронська, 11а, підїзні залізничні колії до станцій Софіно-Брідська, Дронове Державного підприємства Донецька залізниця.

Таким чином, Товариство на підставі договорів № 30/46 від 31.12.2013р. та № 29/46 від 31.12.2013р., набуло право оренди основних засобів за вказаними адресами, яке відповідно до п.3.1 вказаних договорів досі триває.

З матеріалів справи також слідує, що 07.06.2013р. між Товариством та Підприємством було укладено договір № 5/100 (надалі «договір № 5/100») про експлуатацію залізничної підїзної колії Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс при станції Софіно-Брідська Державного підприємства Донецька залізниця, відповідно до п.1 якого згідно зі Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів і на умовах цього договору експлуатується підїзна колія, яка належить власнику колії, що примикає стрілочним переводом № 10 до парної горловини станції Софіно-Брідська і обслуговується власним локомотивом.

Пунктом 14 договору № 5/100, власник колії сплачує залізниці, в тому числі, плату за користування вагонами (контейнерами) згідно із ст.119 Статуту залізниць України, Правилами користування вагонами і контейнерами та збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та повязані з ним послуги Тарифне керівництво №1.

Аналогічні за змістом правочини були укладені Товариством та Підприємством щодо експлуатації залізничних підїзних колій Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс при станціях Пелагіївський (договір № 5/260 від 07.06.2013р.: далі «договір № 5/260») та Дронове (договір № 5/153 від 24.04.2013р.; далі «договір № 5/153») Державного підприємства Донецька залізниця.

У п. 13 зазначених договорів визначений перелік контрагентів, яким за умовами цього договору подаються вагони. Такими є треті особи, що були залучені до участі у розгляді справи місцевим господарським судом.

У спірному рішенні місцевий господарський суд зазначив про те, що між Товариством та ТОВ ОСОБА_4 груп (один з третіх осіб) був укладений договір на транспортне обслуговування № 9т від 12.01.2012р., відповідно до п.1.1 якого виконавець зобовязався надавати замовнику послуги: подачі на місця навантаження, вивантаження залізничних вагонів, що поступають на адресу замовника зі станції Софіно-Бродська Донецької залізниці, по залізничним коліям, що належать виконавцю; забирання з місць навантаження, вивантаження залізничних вагонів, що відправляються замовником на загальну мережу залізниць через станцію Софіно-Бродська Донецької залізниці, по залізничним коліям, що належать виконавцю; виконання маневрової роботи; зважування вантажів замовника на вагонних вагах виконавця; дозування вагонів замовника на дозувальному майданчику виконавця. За змістом п.3.1 договору №9т від 12.01.2012р. замовник зобовязався сплачувати виконавцю плату за надані послуги.

Далі місцевий господарський у рішенні зазначив про те, що з усіма іншими контрагентами (тобто Третіми особами) Товариством були укладені аналогічні за змістом договори. Втім, на підставі яких доказів суд першої інстанції дійшов такого висновку не відомо. В матеріалах справи зазначені договори відсутні. Доказів укладання таких договорів Сторони та Треті особи суду не надали.

Приймаючи спірне рішення, місцевий господарський суд погодився з твердженням Товариства про порушення Підприємством умов договорів № 5/153, № 5/260 та № 5/100 та правил здійснення господарської діяльності. Та зазначив, що це порушення полягає в самовільному наданні Підприємством без дозволу Товариства Третім особам у період червень - грудень 2015р. послуг з подачі-забирання вагонів на підїзні колії при станціях Дронове, Пелагіївський, Софіно-Брідська ДП Донецька залізниця, які належать на праві оперативної оренди позивачу згідно договорів оперативної оренди основних засобів від 31.12.2013р. № 29/46, № 30/46, що, в свою чергу, спричинило останньому збитки у вигляді неодержання плати за експлуатацію власних підїзних колій та повязані з цим послуги.

Однак, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає такі висновки суду хибним та таким, що зроблений без належної правової оцінки усіх зібраних у справі доказів і сукупності обставин справи, виходячи з наступного.

Так, предметом позову у даній справі є стягнення 22 796 714 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих Товариству внаслідок порушення Підприємством правил господарської діяльності.

За приписами частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення боржником зобов'язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв'язку між порушенням стороною зобов'язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов'язання.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником договірного зобов'язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення.

Збитками у вигляді упущеної вигоди є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (пункт 2 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 3 статті 22 Цивільного кодексу України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Отже, для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди окрім складу цивільного правопорушення (протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, вина) необхідно встановити наявність заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

При пред'явленні вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) позивач зобов'язаний довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі не порушення відповідачем його прав та охоронюваних законом інтересів. При визначенні реальності неодержаних доходів (упущеної вигоди) мають враховуватися заходи, вжиті потерпілою особою для їх отримання.

Слід зауважити, що ч. 1 ст. 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до ч. 2 ст. 224, ч. 1 ст.225 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

За ч. 1 ст. 142 ГК України прибуток (доход) суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Матеріалами справи підтверджується і на цьому наполягає Товариство, що він зупинив свою господарську діяльність на підїзних коліях при станціях Пелагіївський, Софіно-Бродська та Дроново Державного підприємства Донецька залізниця з початку грудня 2014р., про що повідомив Підприємство листом від 19.12.2014р. № 28/12.

Однак, місцевий господарський суд всупереч зазначеному в даному листі не надав цій обставині належної правової оцінки, що є порушенням норм процесуального права.

Втім, на думку судової колегії, вказане підтверджує те, що Товариством не вживалось жодних заходів для отримання доходів, а навпаки зупинило господарську діяльність.

Матеріали справи не містять доказів протиправності дій та вини Відповідачів; доказів порушення ними господарського зобовязання перед Позивачем. Більш того, Товариством належними доказами не доведені збитки неодержаний прибуток у контексті приписів ч. 1 ст. 142 ГК України.

Так, підставою для звернення з даним позовом, позивач вказує порушення відповідачем правил господарської діяльності та незаконне використання останнім за період червень грудень 2015р., без дозволу позивача підїзних залізничних колій до станцій Софіно-Брідська, Пелагіївський, Дронове Державного підприємства Донецька залізниця, які належать на праві оперативної оренди Товариству з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс.

Пояснюючи протиправність поведінки Підприємства Товариство (з доводами якого погодився місцевий господарський суд) зазначило, що Підприємство, подаючи Третім особам вагони для виконання вантажних операцій на порушення умов договорів № 5/153, № 5/260 та № 5/100 безпідставно використовувало відповідні підїзні колії Товариства.

Втім суд не врахував, що згідно умов п.п. 5,9 договорів № 5/153, № 5/260 та № 5/100 подача та забирання вагонів відбувається на коліях станції Підприємства, а не на коліях Товариства.

Позивач належними доказами не довів, що подальше транспортування вагонів (якщо таке дійсно відбувалося у спірному періоді) по коліях Товариства здійснювалось саме Підприємством.

В обґрунтування наявності завданих збитків в сумі 22 796 714 грн. суд послався на відомості плати за користування вагонами.

За ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 N 55, а разі якщо інструкціями з діловодства, які діють у відповідних органах, підприємствах, установах і організаціях установлено додаткові вимоги щодо оформлення копій, - також і цих вимог.

Правила нотаріального засвідчення копій документів встановлюються чинним законодавством.

У разі невідповідності наданих суду копій документів згаданим вимогам вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору.

Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності).

Виходячи з приписів абзаців 1-3 п. 4 «Правил користування вагонами і контейнерами», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 р. N 113, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15 березня 1999 р. за N 165/3458 (далі «Правила користування») відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під'їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами. Відомості плати за користування вагонами (контейнерами) мають підписуватися працівником станції і вантажовласника щоденно або в періоди пред'явлення їх станцією до розрахункового підрозділу, що встановлюються начальником залізниці. У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов'язаний підписати відомість із зауваженнями.

Додані до матеріалів справи відомості плати за користування вагонами (т.т. 5 8 (а.с. 1-49)) не містять підписів ні працівників станції, ані вантажовласника.

Жодна з наявних у справі копій відомостей взагалі не засвідчена як така, що відповідає оригіналу. За таких обставин додані Товариством неналежним чином оформлені та не засвідчені копії відомостей плати за користування вагонами не можуть вважатися належним доказом у даній справі.

Крім того, висновок місцевого господарського суду про грубе порушення Підприємством умов укладених між сторонам договорів № 5/100 від 07.06.2013р., №5/260 від 07.06.2013р., № 5/153 від 24.04.2013р. є таким що не відповідає матеріалам справи, з огляду на те, що під'їзні залізничні колії Товариства знаходяться та експлуатуються залізницею в зоні проведення антитерористичної операції; втім, як встановлено, Товариство у свою чергу не мало наміру використовувати останні для здійснення своєї господарської діяльності, що підтверджується матеріалами справи, проте вказані обставини було залишено місцевим судом поза увагою.

Мотивуючи протиправність поведінки Підприємства місцевий господарський суд зауважив про те, що це полягає у неправомірному прийнятті плати від контрагентів позивача та інших осіб за надання повязаних з такою експлуатацією транспортних послуг (подавання та прибирання вагонів), адже такі платежі мали прийматися Підприємством виключно від Товариства, як власника залізничної підїзної колії.

Втім суд не врахував, що взаємовідношення Підприємства з контрагентами (Третіми особами) Товариства регулюються «Правилами розрахунків за перевезення вантажів», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 р. N 644, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2000 р. за N 864/5085 (далі «Правила розрахунків») та укладених на його підставі відповідних договорах про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

За поясненням представника Залізниці такі договори з усіма контрагентами Товариства залізницею були укладені, втім не усі можуть бути надані для огляду, оскільки знаходяться на тимчасово неконтрольованій території.

З наданих Залізницею Договорів про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги (т.23 а.с. 3-31) вбачається можливість отримання як плати за користування, так і збору за подачу і прибирання вагонів безпосередньо від контрагентів Товариства (пункти 3.1, 3.2).

Не встановлено такої заборони й нормами діючого законодавства. Так, зокрема ст. 119 Статуту залізниць визначає, що плата за користування вагонами і контейнерами залізниці плата вноситься вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності. Аналогічний припис міститься й у п. 2 Правил користування.

Твердження місцевого господарського суду з посиланням на норму ст.. 35 ГПК України на ніби то приюдиційні обставини, встановлені рішенням господарського Донецької області від 28.04.2016р. по справі № 905/267/15; а саме «(…)порушення ДП Донецька залізниця умов договорів від 07.06.2013р. № 5/100, № 5/260 та від 24.04.2013р. № 5/153 про експлуатацію залізничних підїзних колій ТОВ Шахтарськтранс при станціях Софіно-Брідська, Пелагіївський, Дронове ДП Донецька залізниця та правил здійснення господарської діяльності з експлуатації залізничних підїзних колій(…)» суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, адже у зазначеному рішенні йдеться про події, що мали місто у період з грудня 2014р. по травень 2015р. у той час, як за справою, яка переглядається, події відбувалися у період червень грудень 2015р.

Задовольняючи позов за рахунок Залізниці місцевий господарський суд визнав останнє правонаступником Підприємства.

Однак, цей висновок є помилковим. Верховним Судом України у Постановах №№ 3-1586гс16, 3-1417гс16 від 08.02.2017р. №№ 3-26гс17, 3-40гс17, 3-41гс17, 3-50гс17 від 22.02.2017р. з посиланням на приписи Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 року № 4442-VI (далі «Закон № 4442-VI»), Постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі «Постанова № 200») та Постанови Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року № 604 «Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції» (далі «Постанова № 604») зроблений правовий висновок про те, що ПАТ «Укрзалізниця» не є наступником прав та зобовязань Державного підприємства «Донецька залізниця» , оскільки інвентаризації майна Підприємства, складання передавального акта та внесенням майна до статутного капіталу правонаступника (Залізниці), як того вимагає Постанови Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року № 604, до цього часу не здійснено.

З огляду на вищевикладене рішення господарського суду Донецької області від 14.02.2017р. у справі № 905/2321/16 підлягає скасуванню, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга - задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на Товариство.

Керуючись ст. ст. 101 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії Донецька залізниця, на рішення господарського суду Донецької області від 14.02.2017р. у справі № 905/2321/16 задовольнити.

Рішення господарського суду Донецької області від 14.02.2017р. у справі № 905/2321/16 скасувати.

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс (87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, 116А, ) на користь з Публічного акціонерного товариства Українська залізниця (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) в особі регіональної філії Донецька залізниця (84400, Донецька обл., м. Красний Лиман, вул. Кірова, буд. 22, ) на відшкодування витрат по сплаченому судовому збору за подання апеляційної скарги 227 370,00 грн.

Доручити Господарському суду Донецької області видати наказ на примусове виконання цієї постанови, оформивши їх у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Головуючий суддя: В. М. Татенко

Судді: Н. В. Ломовцева

ОСОБА_3

Надруковано примірників:

1 - позивачу;

2 - відповідачу;

17 - третім особам;

1 - у справу;

1 - ГСДО; 1 - ДАГС.