ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06 червня 2017 р. Справа № 903/404/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вімар", м.Луцьк

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "К.П. Верес", м.Ковель

про стягнення 1 486,96грн.

Суддя Пахолюк В.А.

Секретар судового засідання Коваль О.М.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник за дов. № б/н від 31.05.2017

від відповідача: ОСОБА_2 представник за дов. № 1499 від 08.11.2016р.

Суть спору: позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Вімар» звернувся з позовною заявою до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «К.П.Верес» про стягнення заборгованості в розмірі 27 906,96грн., з яких:23 420,00грн. основна сума заборгованості, 1 209,02грн. індекс інфляції, 277,94грн. -3% річних та 3 000,00грн. витрат на правову допомогу.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 17.05.2017р. було порушено провадження по справі та зобовязано відповідача надати суду письмові обґрунтовані доводи та заперечення по суті та предмету спору.

На виконання ухвали суду від 17.05.2017р. відповідачем було подано відзив № 647 від 02.06.2017р., яким просив суд у позові відмовити посилаючись на таке:

Між сторонами дійсно було досягнуто господарських домовленостей, згідно яких позивач передавав відповідачу у власність товар будівельного призначення для його подальшої реалізації, через власний центр будівельних матеріалів, що знаходиться у м.Ковелі по вул.Грушевського 77.

Оплата за отриманий товар мала здійснюватися лише після його продажу ТзОВ«К.П.Верес» - своїм покупцям.

Вказані умови сторонами вважалися прийнятними та такими, що відповідають їх

інтересам, тобто умов щодо здійснення 100% передоплати чи оплати в момент отримання

товару - не було.

Разом з цим станом на 01.06.2017р. ТзОВ «К.П.Верес» не дивлячись на залишки реалізації товару, повністю розрахувалося із ТОВ«ВІМАР» перерахувавши кошти в сумі 23420грн.

Таким чином, будь-яких порушень з оплатою зі сторони ТОВ «К.П.Верес» - не має з чого слідує безпідставність звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з урахуванням інфляційних, 3 % річних та витрат на правову допомогу.

06.06.2017р. присутній в судовому засіданні представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог на підставі якої зазначив, що відповідачем, згідно виписки по рахунку від 24.05.2017р. на суму 5 000,00грн. та від 02.06.2017р. на суму 18 420,00грн. було погашено основну суму заборгованості в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідача 1 209,02грн. суму індексу інфляції, 277,94грн. -3% річних, 3 000,00грн. витрат на правову допомогу та 1 600,00грн. витрат повязаних зі сплатою судового збору.

Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. Пунктом 3.10. Постанови пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26.12.2011р. передбачено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. У разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Судом прийнято заяву позивача про уточнення позовних вимог до розгляду.

При цьому, суд виходить з нової ціни позову в розмірі 1 486,96грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,

в с т а н о в и в:

На замовлення відповідача позивач у період з листопада по грудень 2016р., згідно видаткових накладних № 510 від 10.11.2016р. на суму 19 470,60грн, №527 від 16.11.2016р. на суму 4 680,00грн, №539 від 21.11.2016р. на суму 6 509,50грн, № 558 від 25.11.2016р. на суму 5 904,00грн., №582 від09.12.2016р. на суму 8 306,50грн., № 627 від 22.12.2016р. на суму 13 557,40грн., № 629 від 23.12.2016р. на суму 4 992,00грн. та № 690 від 29.12.2016р. на суму 8 000,00грн. надав товар/будівельну продукцію: клей, фарби, грунт тощо/ на загальну суму 71 420,00грн.

Відповідач оплату за отриманий товар здійснив частково на суму 48 000,00грн., що підтверджується виписками по рахунку від 21.11,25.11.,09.12.,23.12.,29.12.2016р. та 14.03.2017р.

Таким чином, основна сума заборгованості на час звернення з позовом до суду в розмірі 23 420,00грн. була непогашеною.

Враховуючи заяву/клопотання/ позивача № б/н від 06.06.2017р. про уточнення позовних вимог, відповідач погасив заборгованість в повному обсязі, однак представник в судовому засіданні наполягав на стягненні 1 209,02грн. індексу інфляції та 3% річних в розмірі 277,94 грн.

Отже, нова ціна позову заявленого позивачем становить 1 486,96грн.

Позивач свої вимоги мотивує посилаючись на приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу із врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Судом встановлено, що між сторонами цивільні права та обовязки виникли на підставі договору купівлі-продажу, укладеного шляхом підписання видаткових накладних, що не суперечить ч. 2 ст. 639 ЦК України.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний

оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на

нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший

строк оплати товару.

Як визначено статтею 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Тобто продаж товарів в кредит є різновидом договору поставки з особливими умовами.

Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про

розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів (ч.І ст.695ЦК).

Згідно ч. 4, ч. 5 ст. 694 ЦК України якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару.

Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, між сторонами не було встановлено чіткого графіку погашення заборгованості чи самих строків погашення заборгованості, отже, відповідачем не було порушено грошового зобовязання, як стверджує позивач, а відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляцій та 3% річних є необґрунтованою та безпідставною.

Водночас, посилання позивача на предявлену відповідачу претензію на суму 23 420,00грн. за № 3 від 03.04.2017р., як на визначений строк оплати товару, судом не взято до уваги, оскільки відсутні докази надіслання саме даної претензії(акт опису вкладення) на адресу відповідача.

Крім того, представник позивача, як в уточненнях до позовної заяви, так і в судовому засіданні просив суд задоволити вимоги в частині стягнення 3000,00грн. витрат на правову допомогу, а також 1 600,00грн. витрат повязаних зі сплатою судового збору.

Згідно з ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України Про адвокатуру.

В розумінні даних статей судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам ст. 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у ст.ст.4, 13, 14, 15 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльністьадвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи, правовідносини між позивачем та адвокатом ОСОБА_1 підтверджуються договором про надання правової допомоги № 007 від 03.04.2017р.

Згідно з предметом договору адвокат зобовязується надати правову допомогу клієнту по складанню претензії та процесуальних документів (позову) для звернення до господарського суду Волинської області по господарській справі за його позовом до ТзОВ «К.П.Верес» про стягнення боргу, та представляти його інтереси в господарському суді Волинської області.

У відповідності до п. 3.1 договору № 007 від 03.04.2017р. про надання правової допомоги за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар (винагороду) у розмірі 3 000,00грн.

Згідно квитанції прибуткового касового ордеру № 007 прийнято адвокатом ОСОБА_1 від ТзОВ «Вімар» на підставі договору № 007 від 03.04.2017р. 3000,00грн.

Як вбачається з матеріалів справи адвокат ОСОБА_1. С.М. приймав участь у судовому засіданні у якості представника ТзОВ «Вімар»

Пунктом 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Враховуючи те, що позивачем надано договір про надання юридичних послуг, підтверджено правовий статус адвоката, господарський суд дійшов висновку про кваліфікацію зазначених ТзОВ «Вімар» судових витрат в якості витрат на оплату послуг адвоката в розумінні ст. 44 Господарського процесуального кодексу України.

Формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар, який повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром.

Відповідно до п. 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, заявлений до відшкодування у даній справі, на думку суду, є неспіврозмірним. Водночас, понесення витрат у такому розмірі позивачем не можна вважати розумним та необхідним.

Зважаючи на те, що категорія даної справи не є складною, обсяг зібраних у справі доказів, які потребували попереднього вивчення, кількість складених адвокатом процесуальних документів, час який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець, тривалість розгляду справи, суд вважає, що витрати на оплату послуг адвоката позивачу за рахунок відповідача не підлягають до задоволення.

У звязку із відмовою у позові, витрати по судовому збору в розмірі 1 600,00грн., згідно ст. 49 ГПК України слід віднести на позивача.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Керуючись ст. ст. 22,33,34,43,44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України та на підставі ст.ст. 625,627, ч. 2 ст. 639, ст.ст. 655,692,694 Цивільного кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

1.В позові про стягнення 1 486,96грн., в. т.ч. 1 209,02грн. суми інфляції та 277,94грн. 3% річних відмовити.

2.Судовий збір в сумі 1 600,00грн. віднести на позивача.

3.В стягненні витрат в сумі 3 000,00грн. на правову допомогу відмовити.

Повний текст рішення складено

07.06.2017

Суддя В. А. Пахолюк