КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2017 р. Справа№ 910/21482/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Ткаченка Б.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Цюра П.С., Жук О.Б., Пономаренко В.М.;

відповідача: Садовенко Т.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Споживчого товариства «Діамед»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 31.01.2017р.

у справі №910/21482/16 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Споживчого товариства «Діамед»

до Дочірнього підприємства «ХУМАНА ПІПЛ ТУ ПІПЛ

Україна»

про визнання недійсним правочину

ВСТАНОВИВ:

Споживче товариство "Діамед" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Хумана Піпл ту Піпл Україна" (далі - відповідач) про визнання недійсною додаткової угоди від 11.06.2015 до договору оренди нежитлового приміщення №22 від 01.04.2009, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що спірна додаткова угода підписана від імені позивача неуповноваженою особою.

В процесі судового розгляду позивач подав заяву про уточнення позовних вимог (том справи - 1, аркуші справи - 214-215), в якій просив суд визнати недійсною додаткову угоду від 11.06.2015 до договору оренди нежитлового приміщення №22 від 01.04.2009 про визначення розміру орендної плати в розмірі 50 501,20 грн. (без ПДВ), укладену між позивачем та відповідачем.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначаючи про безпідставність та непідтвердженість вимог позивача належними доказами. Відповідач вважає, що спірний правочин був підписаний від імені позивача особою, яка володіла достатнім обсягом повноважень на укладення такої угоди. Окрім того, договір оренди нежитлового приміщення №22/9 від 01.04.2009 виконано сторонами та на час розгляду даної справи він є розірваним, тоді як відповідно до вимог чинного законодавства визнання недійсною правочинів щодо оренди можливе лише на майбутнє.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2017р. у справі №910/21482/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- відповідач був обізнаний про відсутність у ОСОБА_6 (особи, яка підписала спірну додаткову угоду від імені позивача) належного обсягу повноважень;

- належним керівником товариства позивача є не ОСОБА_6, а ОСОБА_7, що підтверджується низкою судових рішень;

- всі додаткові угоди до договору оренди №22/9 від 01.04.2009, окрім оспорюваної у даній справі, укладалися безпосередньо ОСОБА_7;

- оскаржувана додаткова угода є неукладеною та такою, що не має жодної юридичної сили.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2017 апеляційну скаргу позивача передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Чорна Л.В., Разіна Т.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 у справі №910/21482/16 (головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Чорна Л.В., Разіна Т.І.) апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 30.03.2017.

24.03.2017 через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про необґрунтованість доводів скарги позивача та просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Яковлєва М.Л. на лікарняному, судове засідання, призначене на 30.03.2017, не відбулося.

Розпорядженням В.о. керівника апарату Київського апеляційного господарського суду №09-52/251/17 від 30.03.2017, у зв'язку із перебуванням головуючого судді Яковлєва М.Л на лікарняному, було призначено повторний автоматичний розподіл справи, за результатами якого справу №910/21482/16 передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2017 у справі №910/21482/16 апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Ткаченка Б.О. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 18.05.2017.

В судовому засіданні 18.05.2017 представник позивача Жук О.Б. підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2017р. у справі №910/21482/16 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні 18.05.2017 представник позивача Цюра П.С. та представник відповідача Садовенко Т.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 01.06.2017.

18.05.2017 через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника позивача Цюри П.С. надійшла заява про відмову від апеляційної скарги, мотивовану тим, що товариство позивача вважає рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у справі №910/21482/16 обґрунтованим.

01.06.2017 через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника позивача Цюри П.С. надійшли письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 01.06.2017 представники позивача Жук О.Б. та Пономаренко В.М. підтримали раніше надані пояснення, просили суд апеляційну скаргу задовольнити. Проти задоволення заяви про відмову від апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її необґрунтованість.

В судовому засіданні 01.06.2017 представник позивача Цюра П.С. та представник відповідача Садовенко Т.В. також підтримали раніше надані пояснення, просили суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. Представник позивача Цюра П.С. підтримав заяву про відмову від апеляційної скарги, просив суд вказану заяву задовольнити. Представник відповідача Садовенко Т.В. залишила вирішення заяви про відмову від апеляційної скарги на розсуд суду.

Колегія суддів вирішила відмовити в задоволенні заяви про відмову від апеляційної скарги, оскільки згідно з положеннями ст. ст. 22, 102 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до винесення постанови. Господарський суд не приймає відмови від позову, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

З наданих суду пояснень та матеріалів вбачається наявність конфлікту між управляючими органами та зміна позиції керівництва позивача (Споживчого товариства "Діамед"), а за наведених обставин неможливо дійти беззаперечного висновку щодо відсутності порушення чиїх-небудь прав та/або охоронюваних законом інтересів внаслідок відмови від апеляційної скарги.

В судовому засіданні 01.06.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.04.2009 між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір оренди нежитлового приміщення №22/9 (далі - Договір оренди) (том справи - 1, аркуші справи - 12-16).

За умовами Договору оренди (п.1.1) орендодавець передає орендарю в строкове платне користування без права викупу на умовах суборенди нежитлове приміщення загальною площею 346,5 кв. м. Приміщення розташоване в будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Симиренко, 17-А.

Порядок нарахування та сплати орендних платежів визначений сторонами у розділі 3 Договору оренди, відповідно до п.п.3.1, 3.3 якого за оренду приміщення, зазначеного в п.1.1 цього договору, орендар сплачує орендодавцю щомісячно орендну плату в розмірі 50 000,00 грн. Орендна плата сплачується у національній валюті в безготівковому порядку, та за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції встановленим НБУ за поточний місяць.

На виконання умов Договору оренди позивач передав, а відповідач прийняв об'єкт оренди, про що сторонами було складено та підписано відповідний Акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.04.2009 (том справи - 1, аркуш справи - 17).

Протягом 2010-2015 років між сторонами було укладено низку додаткових угод до Договору оренди (том справи - 1, аркуші справи - 95-100).

Зокрема, 11.06.2015 між сторонами було укладено додаткову угоду до Договору оренди, в якій вони досягли згоди з 01.07.2015 зафіксувати вартість орендної плати в розмірі 50 501,20 грн. за календарний місяць оренди (без ПДВ) (том справи - 1, аркуш справи - 18).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що додаткову угоду від 11.06.2015 від імені позивача було підписано ліквідатором позивача ОСОБА_6 Позивач вважає, що ОСОБА_6 не мала достатнього обсягу повноважень на укладення вищезгаданої додаткової угоди, оскільки рішення загальних зборів позивача щодо переобрання голови правління товариства позивача, а також рішення про призначення ліквідації позивача та ліквідатора ОСОБА_6 скасовувалися у судовому порядку. Зважаючи на вищевикладене, позивач просив суд визнати недійсною додаткову угоду від 11.06.2015 до Договору оренди.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, вважає його таким, що відповідає фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсною додаткової угоди від 11.06.2015 до Договору оренди, якою було скориговано розмір орендної плати, з підстав відсутності у особи, яка уклала вказану додаткову угоду від імені позивача належних повноважень для цього.

З цього приводу судом було з'ясовано наступне.

Згідно зі ст. ст. 626, 628, 629 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з нормами ст. 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 Цивільного кодексу України).

Як свідчить системний аналіз чинного законодавства, письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого ч.3 ст. 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас, саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий ч.3 ст. 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим ч.2 ст. 98 Цивільного кодексу України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (аналогічна правова позиція наведена в п.п.3.3, 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців регулює Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

В ст. ст. 7, 9 названого Закону передбачено, що єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру. В Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо.

Згідно зі ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін (ст. 89 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, додаткову угоду від 11.06.2015 від імені товариства позивача було підписано ОСОБА_6, яка згідно з інформацією, внесеною до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату підписання вищезгаданої додаткової угоди, була керівником та ліквідатором товариства позивача з 09.09.2014. Відомості в Єдиному державному реєстрі фізичних осіб-підприємців, юридичних осіб та громадських формувань станом на 11.06.2015 про наявність будь-яких обмежень її повноважень відсутні. Доказів, які б спростовували вказані обставини (саме на дату укладення оспорюваного правочину) ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Окрім того, відповідно до ч.3 ст. 207 Господарського кодексу України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

З урахуванням змісту ст. 236 Цивільного кодексу України і ч.3 ст. 207 Господарського кодексу України зобов'язання за визнаним недійсним договором оренди припиняються на майбутнє (аналогічна правова позиція викладена в п. 2.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013 (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна»).

В процесі судового розгляду було встановлено, що Договір оренди №22 від 01.04.2009 станом на 31.03.2016 припинив свою дію та на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 у справі №910/6637/16 об'єкт оренди (приміщення) було повернуто власнику (том справи - 1, аркуші справи - 173-179).

Між сторонами було складено та підписано Акт звірки взаєморозрахунків по орендній платі від 02.07.2016 (том справи - 1, аркуш справи - 136), згідно з яким заборгованість за орендними платежами станом до 28.01.2016 відсутня.

Тобто, в даному випадку відповідач виконував умови укладеної з позивачем додаткової угоди від 11.06.2015, здійснюючи перерахування орендної плати (том справи - 1, аркуші справи - 125-126), а позивач приймав таке виконання, що свідчить про схвалення вказаного правочину. Доказів, які б свідчили про протилежне, зокрема, про повернення отриманих від відповідача коштів, направлення листів (вимог чи претензій) відповідачу, тощо, суду не надано.

Також в матеріалах справи наявний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том справи - 1, аркуші справи - 149-162), згідно з яким з 29.01.2016 право власності на приміщення в будівлі по вул. Симиренко, 17-А у м. Києві (об'єкт оренди за договором оренди №22 від 01.04.2009), зареєстроване за Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк».

Отже, зобов'язання за договором оренди може бути припинено лише на майбутнє. Зважаючи на те, що дія укладеного між сторонами Договору оренди, невід'ємною частиною якого є оспорювана додаткова угода від 11.06.2015, наразі припинена та договір (з урахуванням додаткової угоди від 11.06.2015) виконано сторонами, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського про необґрунтованість вимоги позивача щодо визнання вищезгаданої додаткової угоди недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено існування обставин, з якими законодавець пов'язує недійсність правочину (в даному випадку додаткової угоди від 11.06.2015 до Договору оренди), у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

З урахуванням обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, тоді як місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Споживчого товариства «Діамед» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у справі №910/21482/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у справі №910/21482/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21482/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

Б.О. Ткаченко