РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2017Справа №910/10780/16

За позовомПублічного акціонерного товариства «Український професійний банк»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивача відповідача1. Національний банк України 2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб 3. ОСОБА_2 4. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А.
прозастосування наслідків недійсності нікчемного правочину

Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Шабліовська В.В.
від відповідача: від третьої особи 1: від третьої особи 2: від третьої особи 3: від третьої особи 4:Онофріюк Д.В. не з'явився Голік О.А. ОСОБА_2 не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» (позивач) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» Пантіної Л.О. звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» (відповідач) про:

- застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого за №6270, що був укладений між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс», а саме: зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» повернути на користь Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» права майнової вимоги, отримані за договором про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, та повернути оригінали документів, отримані відповідно до актів приймання-передачі від 27.05.2015 згідно з переліком;

- внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на нікчемність договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015 в силу пунктів 1, 2 та 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому, за твердженнями позивача, за умовами вказаного договору банк, по-перше, безоплатно здійснив відчуження майна, оскільки фактично грошові кошти до банку не надходили, натомість були проведені штучні банківські транзакції через внутрішні рахунки банку, а не через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України, чим порушено вимоги постанови Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку». По-друге, внаслідок укладення вказаного договору банк взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим. По-третє, умови договору передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання відповідачу як кредитору банку переваг (пільг), прямо не встановлених для нього законодавством чи внутрішніми документами банку.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.06.2016 порушено провадження у справі, до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено Національний банк України (третя особа 1), Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (третя особа 2) та ОСОБА_2 (третя особа 3).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.07.2016 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. (третя особа 4).

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.08.2016, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2016, у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.01.2017 рішення господарського суду міста Києва від 02.08.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2016 скасовано, справу №910/10780/16 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій судом касаційної інстанції вказано неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, а також невірне застосування норм матеріального права. Зокрема, Вищим господарським судом України зазначено, що суди мали беззаперечно встановити, що саме сталося в результаті здійснення відповідної операції - реальне надходження коштів на рахунок банку чи коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов'язань, адже банк не може проводити безготівкові платежі клієнтів (електронні кошти), якщо такі кошти не має сам банк.

На підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ №05-23/255 від 25.01.2017 та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 25.01.2017 справу №910/10780/16 передано на розгляд судді Пригуновій А.Б.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2017 справу прийнято до провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва №05-23/1100 від 21.03.2017 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя суддею Пригуновою А.Б.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2017 справу №910/10780/16 передано для розгляду судді Босому В.П.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.03.2017 справу прийнято до свого провадження суддею Босим В.П. та призначено до розгляду у судовому засіданні на 12.04.2017.

Третьою особою 2 в письмових поясненнях від 10.04.2017 позовні вимоги підтримано, посилаючись на правомірність тверджень позивача про нікчемність договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015.

11.04.2017 позивачем подано до суду заяву про зміну предмету позову, в якій Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» заявлено вимоги про:

- застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого за №6270, що був укладений між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс», шляхом відновлення становища, яке існувало до укладення договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, у тому числі відновлення статусу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» як іпотекодержателя та/або обтяжувача, визнавши наявність у Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» права майнової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №329 від 08.02.2011 та договорами забезпечення, та повернути оригінали документів відповідно до актів приймання-передачі від 27.05.2015 згідно з переліком;

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» на користь Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» грошові кошти, набуті останнім внаслідок укладення нікчемного правочину, що сплачувались позичальником ОСОБА_2 в рахунок погашення кредитної заборгованості відповідно до кредитного договору №329 від 08.02.2011 у розмірі 67 785,62 грн.

За приписами ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Враховуючи, що заява позивача про зміну предмету позову відповідає приписам ст. ст. 22, 54 Господарського процесуального кодексу України, остання прийнята судом до розгляду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.04.2017 розгляд справи відкладено на 10.05.2017.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 05.05.2017 проти задоволення позову заперечив, посилаючись на презумпцію правомірності договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015. За твердженням відповідача, укладений договір є оплатним, а постанова Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015, на яку посилається позивач, є актом індивідуальної дії, який має гриф «банківська таємниця», а відтак відповідач не міг бути обізнаний про її існування. На думку відповідача, відсутні підстави вважати, що укладення договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015 вплинуло на платоспроможність банку, а Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» були надані переваги перед іншими кредиторами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.05.2017 розгляд справи відкладено на 24.05.2017.

Представник позивача у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову надав заперечення.

Третя особа 3 в судове засідання з'явився, надав пояснення по справі.

Треті особи 1, 2 та 4 в судове засідання не з'явились. При цьому, Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №281, №273 та №265 відповідно.

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на неявку представників третіх осіб 1, 2 та 4, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України у судових засіданнях складались протоколи, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

08.02.2011 між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (банк) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено кредитний договір №329 (далі - Кредитний договір), відповідно до п.1.1 якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі, на строк та умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язався отримати і повернути грошові кошти, одержані в рахунок кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі та строки, передбачені цим договором.

За умовами п. п. 1.2, 1.3, 1.4 Кредитного договору сума кредиту складає 300 000 грн. Строк кредиту з 08.02.2011 до 11.01.2021 (включно). Процентна ставка - 22% річних.

В забезпечення виконання грошових зобов'язань за Кредитним договором між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки від 08.02.2011, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим №903.

Постановою Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015 Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» віднесено до категорії проблемних та запроваджено особливий режим контролю за діяльністю банку.

26.05.2015 між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» (новий кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстровано за №6270 (далі - Договір відступлення).

Відповідно до п. 1 Договору відступлення сторони домовились, що первісний кредитор передає (відступає) новому кредиторові свої права вимоги до ОСОБА_2, а новий кредитор сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, визначеній в п. 5 цього договору, у порядку та строки, встановлені цим договором, та набуває права вимоги первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існують на момент переходу права вимоги за кредитним договором №329 від 08.02.2011 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього та іпотечним договором від 08.02.2011, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим №903, які укладені між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та ОСОБА_2

За умовами п.2 договору від 26.05.2015р. до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора за кредитним договором, в тому числі, але не виключно, права вимоги сплати заборгованості за кредитом, несплачених процентів, комісій та штрафних санкцій за кредитним договором в розмірі, який буде існувати на момент переходу прав вимоги, вказаний в п.3 цього договору, а також права іпотекодержателя за іпотечним договором.

Згідно з п. 3 Договору відступлення станом на 25.05.2015 заборгованість за кредитним договором становить 126 808,22 грн.

У пункті 5 Договору відступлення сторони вказали, що за відступлені права вимоги новий кредитор сплачує первісному кредитору кошти в українських гривнях в розмірі 126 808,22 грн., які сплачуються новим кредитором протягом двох банківських днів з дня укладення договору. Ціна продажу сплачується шляхом перерахування грошових коштів на рахунок первісного кредитора.

За змістом п. 6 Договору відступлення права вимоги за Кредитним договором є такими, що передані новому кредитору з моменту підписання акту приймання-передачі права вимоги.

Відповідно до п. 12 Договору відступлення договір набуває чинності з дати його підписання, нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання п. 6 Договору відступлення 27.05.2015 сторонами підписано акт приймання-передачі прав вимоги та відповідних документів.

Наступного дня, 28.05.2015 постановою Правління Національного банку України №348 Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, внаслідок чого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №107 від 28.05.2015, яким розпочато з 29.05.2015 процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

На виконання наказу тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» №26/ТА від 29.05.2015 «Про перевірку договорів в ПАТ «УПБ» уповноваженою комісією здійснено перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, за наслідками якої виявлено вчинені банком нікчемні правочини (договору).

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) №8 від 24.07.2015 до нікчемних правочинів віднесено, зокрема, договір про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 26.05.2015 за №6270, відповідно до якого банк відступив кредитору майнові права за кредитним договором №329 від 08.02.2011, укладеним між банком та ОСОБА_2.

Повідомленням №01-10/32741 від 03.08.2015 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» про нікчемність договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015 згідно з положеннями ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та заявлено вимогу повернути протягом десяти днів з дня отримання зазначеного повідомлення всі отримані згідно з умовами нікчемного договору оригінали документів (кредитні договори, договори забезпечення, всі інші документи відповідно до акту приймання-передачі від 27.05.2015).

Вказане повідомлення, яке отримано відповідачем 13.08.2015, залишено останнім без задоволення та виконання.

28.08.2015 Правлінням Національного банку України винесено постанову №562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, згідно з рішенням №158 від 28.08.2015, розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення ліквідації банку Пантіну Л.О.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для застосування судом наслідків недійсності нікчемного договору відступлення, укладеного з відповідачем.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ч.1 ст.513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст.514 вказаного Кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Зокрема, за приписами ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» та пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом та оспорювані правочини, недійсність яких встановлюється судом.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Виходячи зі змісту статей 215 та 216 Цивільного кодексу України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Враховуючи наведені вище норми законодавства, приймаючи до уваги позицію Пленуму Вищого господарського суду України та Пленуму Верховного Суду України, судом встановлено, що позивачем вірно обрано спосіб захисту порушеного права шляхом заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

При цьому, Пленум Верховного Суду України в постанові №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Згідно з п. 2.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, господарський суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а має дати належну оцінку відповідним доводам позивача.

Тобто, необґрунтованими є заперечення відповідача проти обраного позивачем способу захисту, оскільки, з огляду на ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, враховуючи висновки Пленуму Верховного Суду України та Пленуму Вищого господарського суду України, розгляд судом вимоги про встановлення нікчемності правочину є можливим, проте подання такого позову в обов'язковому порядку законом не вимагається.

Крім того, суд враховує, що прийняте рішення про нікчемність спірного правочину було прийнято Уповноваженою особою Фонду в межах наданих їй повноважень, а відповідачем в свою чергу дане рішення в судовому порядку оскаржене не було.

Одночасно з цим, судом прийняті до уваги правильні твердження відповідача по те, що господарський суд в межах даної справи зобов'язаний надати оцінку доводам позивача про нікчемність спірного правочину, дослідити зміст такого правочину та встановити його відповідність або невідповідність чинному законодавству.

Оцінивши доводи позивача про нікчемність правочину з підстав, встановлених п. п. 1, 2 та 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», враховуючи вказівки Вищого господарського суду України, які наведені у постанові від 16.01.2017, що відповідно до ст.11112 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Частиною 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, у разі: якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1); банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим (п. 2); банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (п. 7).

Як вбачається з протоколу №8 від 24.07.2015 засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Український професійний банк» №26/ТА від 29.05.2015, комісією з перевірки договорів (інших правочинів) було виявлено, що договір про відступлення права вимоги від 26.05.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрований за №6270, укладено з порушенням вимог постанови Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015, якою заборонено передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку; розрахунки за договором відступлення проводилися шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитора, відкритому в банку, чим було прямо порушено заборону, встановлену постановою №293/БТ, відповідно до якої під час здійснення особливого режиму контролю всі розрахунки в національній валюті повинні проводитися через кореспондентський рахунок банку, відкритий у Національному банку України; також виявлено, що умови договору відступлення, укладеного між банком та ТОВ «ФК Аурум Фінанс», прямо передбачають передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс», що є одночасно кредитором банку, майнових прав за кредитним договором та надає відповідачу переваги перед іншими кредиторами. За таких обставин комісією з перевірки договорів (інших правочинів) вирішено затвердити результати перевірки, якою виявлено, що договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрований у реєстрі за №6270, є нікчемним згідно зі ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилаючись на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», позивач вказав, що внаслідок укладення спірного договору банк безоплатно відмовився від власних майнових вимог за кредитним договором, укладеним з третьою особою 3, оскільки фактично грошові кошти до банку не надходили, натомість були проведені штучні банківські транзакції через внутрішні рахунки банку, а не через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України.

Відповідач, в свою чергу, зазначив, що укладений договір є оплатним, оскільки його умови передбачають обов'язок нового кредитора сплатити грошові кошти на користь банку, на підтвердження виконання якого надав суду платіжне доручення №66 від 27.05.2015 на суму 126 808,22 грн.

Однак, вказані заперечення відповідача є необґрунтованими, оскільки сама лише наявність у договорі умови щодо подальшої оплати не дає підстави вважати правочин оплатним. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 03.08.2016 у справі № 910/933/16.

Дійсно, у пункті 5 Договору відступлення сторони вказали, що за відступлені права вимоги новий кредитор сплачує первісному кредитору кошти в українських гривнях в розмірі 126 808,22 грн., які сплачуються новим кредитором протягом двох банківських днів з дня укладення договору. Ціна продажу сплачується шляхом перерахування грошових коштів на рахунок первісного кредитора за наступними реквізитами: отримувач платежу: Публічне акціонерне товариством «Український Професійний банк»; банк отримувача: Публічне акціонерне товариством «Український Професійний банк»; номер рахунку: НОМЕР_1; ідентифікаційний код: 19019775; МФО: 300205; призначення платежу: оплата за договором відступлення права вимоги від 26.05.2015.

Вищий господарський суд України, скасовуючи рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду при першому розгляді даної справи, вказав, що посилаючись на постанову Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015 про віднесення банку до категорії проблемних та на постанову Правління Національного банку України №348 від 28.05.2015 про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, які прийняті на підставі ст. ст. 75, 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що зазначені акти містять розширену інформацію про результати діяльності банку у період, що передував його неплатоспроможності (принаймні, з січня 2015 року). На підставі аналізу вказаної інформації Національним банком України зроблено відповідні висновки та визначено відповідні заходи, спрямовані на виведення банку з кризового стану, а згодом - зроблено висновок про визнання банку таким, що неспроможний виконувати законні вимоги кредиторів через відсутність коштів. У контексті даної інформації і слід було досліджувати і оцінювати обставини справи, а також докази, надані на їх підтвердження, зокрема, й обставини щодо наявності реальної можливості оплати за спірним правочином, у тому числі, з урахуванням спеціальних обмежень щодо порядку розрахунків, введених постановою Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015.

При новому розгляді справи судом встановлено, що за змістом постанови Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015 (про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український Професійний банк» до категорії проблемних) обсяг високоліквідних активів банку станом на 24.04.2015 становить 42 млн. грн. (з них сума грошових коштів на кореспондентському рахунку в Національному банку України - 30 млн. грн.), що свідчить про недостатність коштів для виконання зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами.

Зі змісту постанови Правління Національного банку України №348 від 28.05.2015 (про віднесення банку до категорії неплатоспроможних) вбачається, що обсяг високоліквідних активів (готівкові кошти та кошти на кореспондентському рахунку в Національному банку України) зменшився з 1 111 тис. грн. станом на 30.04.2015 до 44 тис. грн. станом на 27.05.2015.

За приписами статті 7 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк виконує, зокрема, такі функції: встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна; регулює діяльність платіжних систем та систем розрахунків в Україні, визначає порядок і форми платежів, у тому числі між банками; здійснює банківське регулювання та нагляд на індивідуальній та консолідованій основі.

Частиною 4 статті 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, чинній на дату винесення постанови Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015, визначено, що Національний банк України має право заборонити проблемному банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від проблемного банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок.

Пунктом 6 постанови Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015 Публічному акціонерному товариству «Український Професійний банк» встановлено обмеження у вигляді зобов'язання банку під час здійснення особливого режиму контролю здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказав, що постанова Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015 не є обов'язковим для виконання нормативно-правовим актом. Проте, такі заперечення відповідача є безпідставними, приймаючи до уваги, що вказана постанова була прийнята Правлінням Національного банку України в межах повноважень, які встановлені нормами статті 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та статті 7 Закону України «Про Національний банк України», які мають вищу юридичну силу та обов'язкові для виконання.

Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України, затвердженою постановою Правління Національного банку України №280 від 17.06.2004, за дебетом балансового рахунку 1200 «Кореспондентський рахунок банку в Національному банку України» проводяться суми коштів, які надходять на користь банку та його клієнтів, за кредитом рахунку проводяться суми коштів, які списуються Національним банком України за дорученням банку - власника рахунку за власними операціями, операціями його клієнтів.

На кореспондентському рахунку відображаються фактичні надходження і видатки грошових коштів з/на рахунок банку. Це означає, що всі кошти, які надходять на користь Банку та його клієнтів, зараховуються на кореспондентський рахунок банку в Національному банку України, а для обліку коштів, які надходять на користь клієнтів, банк відкриває на своєму балансі аналітичні рахунки балансових рахунків (поточні рахунки) тощо.

Відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. З аналізу вказаної норми вбачається, що у банківській системі кошти клієнтів обліковуються як запис, однак, за відсутності коштів у банку платника, такі кошти не можуть перераховуватись на будь-який інший рахунок.

Доводи відповідача про обов'язковість використання кореспондентського рахунку, відкритого у Національному банку України, виключно для міжбанківських операцій не приймаються судом до уваги, оскільки, виходячи зі змісту ч. 4 ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», зобов'язання проведення розрахунків через консолідований кореспондентський рахунок та заборона використання прямих кореспондентських рахунків не є тотожними поняттями.

Поняття консолідованого кореспондентського рахунку закріплено в Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління Національного банку України №320 від 16.08.2006, відповідно до якої консолідованим кореспондентським рахунком є кореспондентський рахунок, що відкритий у Національному банку і на якому об'єднані кошти банку та його філій для роботи банку у системі електронних платежів за відповідною моделлю обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку.

Тобто, з урахуванням обмежень, встановлених постановою Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015, саме з цього рахунку мали б списуватись кошти під час проведення транзакцій з перерахування коштів з рахунків клієнтів банку, і саме на цьому рахунку кошти мали б відображатись у разі їх реального надходження.

Пунктом 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004 (далі - Інструкція №22), безготівкові розрахунки це - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді. Розрахунковий документ - це документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача. Платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Разом з цим, пунктом 1.12 Інструкції № 22 визначений алгоритм дій банку у разі неможливості виконання платіжного доручення клієнта через відсутність коштів на кореспондентському рахунку банку.

Тобто, законодавець визначив, що за відсутності коштів на кореспондентському рахунку банку платіжне доручення клієнтів не виконується.

Як вбачається з наданої позивачем довідки вих. №55-0004/59610 від 18.07.2016, виданої Національним банком України, залишок коштів у національній валюті на кореспондентському рахунку Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», відкритому у Головному управлінні Національного банку України по місту Києву і Київській області станом на 27.05.2016 становить 43 805,61 грн. Таким чином, фактично грошові кошти за відступлення права вимоги на кореспондентський рахунок позивача не надійшли.

При цьому, зі змісту пункту 5 Договору відступлення вбачається, що грошові кошти за вказаним договором в сумі 126 808,22 грн. повинні були надійти на рахунок НОМЕР_1, відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Український Професійний банк» з призначенням «Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами», який одночасно є особовим рахунком за Кредитним договором, укладеним між позивачем та ОСОБА_2.

Судом прийняті до уваги пояснення позивача, що згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України, затвердженою постановою Правління Національного банку України №280 від 17.06.2004, рахунок 2909 має ознаку синтетичного рахунку «П - пасивний». Пасивні рахунки обліковують власний капітал та зобов'язання за їхнім цільовим призначенням і відображають зміст пасивної частини балансу.

За змістом вказівок Вищого господарського суду України, суду необхідно встановити, що саме сталося в результаті здійснення відповідної операції - реальне надходження коштів на рахунок банку чи коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов'язань. Адже банк не може проводити безготівкові платежі клієнтів (електронні кошти), якщо такі кошти не має сам банк.

За таких обставин, на виконання вказівок Вищого господарського суду України, судом при новому розгляді справи було встановлено обґрунтованість тверджень позивача про те, що внаслідок укладення спірного договору банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), оскільки грошові кошти в розмірі 126 808,22 грн. фактично на рахунок банку не надходили, а відбулось лише коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов'язань.

Наявність на платіжному дорученні №66 від 27.05.2015 відмітки про проведення банківської операції судом до уваги не приймається, з огляду на встановлені вище фактичні обставини справи.

Посилання відповідача на поширення на постанову правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015 банківської таємниці також не спростовують встановлених судом фактів недотримання при вчиненні спірного правочину вимог закону щодо порядку відчуження майна банку. Як зазначено у пункті 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину.

Щодо доводів позивача про нікчемність спірного договору з підстави, визначеної пунктом 2 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» фінансове оздоровлення банку - відновлення платоспроможності банку та приведення фінансових показників його діяльності у відповідність із вимогами Національного банку України.

Під поняттям платоспроможності розуміється спроможність банку виконати законні вимоги кредиторів. При цьому платоспроможність банку характеризується рівнем забезпеченості фінансових зобов'язань банку власним капіталом (ліквідними активами). Неплатоспроможність банку визначається як його неспроможність протягом одного місяця в повному обсязі виконати законні вимоги кредиторів через відсутність коштів або зменшення розміру капіталу банку до суми, що становить менше третини суми, встановленої Національним банком як мінімально необхідної.

Пунктом 1.1 глави 1 розділу V Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 №368, визначено, що ліквідність банку - це здатність банку забезпечити своєчасне виконання своїх грошових зобов'язань, яка визначається збалансованістю між строками і сумами погашення розміщених активів та строками і сумами виконання зобов'язань банку, а також строками та сумами інших джерел і напрямів використання коштів (надання кредитів, інші витрати).

Банківська діяльність піддається ризику ліквідності - ризику недостатності надходжень грошових коштів для покриття їх відпливу, тобто ризику того, що банк не зможе розрахуватися в строк за власними зобов'язаннями у зв'язку з неможливістю за певних умов швидкої конверсії фінансових активів у платіжні засоби без суттєвих втрат.

У зв'язку з цим банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов'язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів із збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.

Відповідно до положень статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у відповідній редакції) підставою віднесення проблемного банку до категорії неплатоспроможних є: неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України; невиконання банком протягом десяти робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Як вбачається зі змісту постанови Правління Національного банку України №348 від 28.05.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних», однією з підстав віднесення позивача до категорії неплатоспроможних стало те, що на момент прийняття такої постанови обсяг високоліквідних коштів (готівка та кошти на кореспондентському рахунку в Національному банку України) значно зменшився, що унеможливлювало виконання зобов'язань банку перед його кредиторами.

Згідно з пунктом 2 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з цим, позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не було доведено, що саме внаслідок укладення спірного правочину банк став неплатоспроможним.

При цьому, доводи апелянта, що позивачем було укладено ряд договорів із відповідачем, внаслідок чого він став неплатоспроможним, судом також не приймаються, оскільки виходячи з предмету та підстав позову, суд не досліджує правовідносини позивача та відповідача, які виходять за межі предмету доказування у даній справі.

Щодо посилань позивача на нікчемність спірного договору з підстави, визначеної пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суд зазначає наступне.

За приписами вказаної норми правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у випадку, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування суб'єктів господарювання №315-УОК від 18.05.2015 та за депозитним договором строкового банківського вкладу «Депозитна лінія «Гнучка» №245 від 20.05.2015 відповідачем здійснено транзакцію на депозитний рахунок (відкритий в Публічному акціонерному товаристві «Український професійний банк») в сумі 10 000 000 грн.

Відповідно до ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Разом з цим, позивач зазначив, що за вказаним депозитним договором повернення коштів відповідачу не відбулось, оскільки на кореспондентському рахунку позивача станом на 25.05.2015 залишок грошових коштів становив лише 160 890,97 грн., а станом на 27.05.2015 - 43 805,61 грн. Таким чином, у зв'язку з відсутністю достатньої кількості коштів на кореспондентському рахунку станом на 25.05.2015, фактично, меморіальний ордер №22998266 від 25.05.2015 виконано не було, як і платіжне доручення відповідача №66 від 27.05.2015. Доказів протилежного, всупереч ст. 33, 34, 36, 43 Господарського процесуального кодексу України, відповідачем до суду надано не було.

Отже, зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського рахунка, мають майново-грошовий характер, а відтак, у цьому випадку відповідач є кредитором позивача за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами. (Вказаного висновку дійшов Верховний суд України в постановах від 25.03.2015 у справі № 910/9232/14 (3-24гс15) та від 01.04.2015 у справі № 910/5560/14).

Разом з цим, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до приписів чинного законодавства, у випадку ліквідації банку залишки грошових коштів на рахунках юридичних осіб не гарантуються державою, а задовольняються у порядку черговості, встановленої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Водночас відповідач, будучі кредитором позивача за укладеним з ним депозитним договором та розрахувавшись за договором відступлення права вимоги від 26.05.2016 отримав від позивача майнові вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №329 від 08.02.2011 та іпотечним договором від 08.02.2011. Відповідно, враховуючи віднесення позивача до категорії неплатоспроможних, відповідач отримав переваги щодо задоволення частини своїх майнових вимог перед іншими кредиторами позивача, які (переваги) не встановлені для відповідача законодавством чи внутрішніми документами позивача.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у позивача правомірно в силу приписів пунктів 1 та 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» віднесено спірний договір відступлення до нікчемних правочинів.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені статтею 216 Цивільного кодексу України.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України).

Матеріали справи свідчать (акт приймання-передачі від 27.05.2015), що на виконання п. п. 6, 8 нікчемного Договору відступлення банком були передані відповідачу майнові права та оригінали документів, що їх посвідчують, а саме: кредитний договір №329 від 08.02.2011; іпотечний договір від 08.02.2011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим №903; договір купівлі-продажу квартири від 08.02.2011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим №898; витяг з Державного реєстру правочинів №9571579 від 08.02.2011; витяг про державну реєстрацію прав №29307277 від 15.03.2011; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №3143533 від 30.04.2013; технічний паспорт квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до приписів частини 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Згідно з ч. 5 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Як зазначалось судом, повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину вих.№01-10/3271 від 03.08.2015 було отримано відповідачем 13.08.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №091, проте вимоги банку не визнав та документи не повернув.

В свою чергу, з протоколу №8 від 24.07.2015 засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Український професійний банк» №26/ТА від 29.05.2015 вбачається, що банком були здійснені дії щодо поновлення бухгалтерського обліку за рахунком з обліку кредитного договору №329 від 08.02.2011, укладеного між банком та ОСОБА_2.

За таких обставин, враховуючи викладені вище висновки суду про нікчемність договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, який укладений між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс», правомірними є вимоги про застосування наслідків недійсності вказаного правочину шляхом відновлення становища, яке існувало до укладення договору, у тому числі шляхом відновлення статусу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» як іпотекодержателя та/або обтяжувача, визнавши наявність у Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» права майнової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №329 від 08.02.2011 та договорами забезпечення, та повернення оригіналів документів відповідно до актів приймання-передачі від 27.05.2015 згідно з переліком.

Також позивачем, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, було заявлено вимогу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» грошових коштів в сумі 67 785,62 грн.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 було отримано повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» вих. №2705/15-08 від 27.05.2015 про відступлення права грошової вимоги та всіх інших пов'язаних з нею прав, в якому відповідачем повідомлено третю особу 3 про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором №329 від 08.02.2011 на реквізити Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс», вказані в цьому повідомлені.

Матеріали справи свідчать, що у період з 10.06.2015 по 07.03.2017 третьою особою 3 сплачено на користь відповідача грошові кошти на загальну суму 67 785,62 грн., що підтверджується копіями відповідних банківських квитанцій.

У даному випадку судом прийнято до уваги, що відповідні платежі були здійснені третьою особою хоча і на виконання умов кредитного договору від 08.02.2011, проте одержувачем таких коштів (новим кредитором) був відповідач саме на виконання умов договору відступлення від 26.05.2015.

Виходячи зі змісту ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, внаслідок укладення договору відступлення до відповідача перейшли права банку в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі право на отримання кредитних платежів.

Отже, за висновками суду, фактично грошові кошти в сумі 67 785,62 грн., які сплачені ОСОБА_2 в рахунок погашення кредитної заборгованості, були отримані відповідачем на виконання нікчемного договору відступлення від 26.05.2015.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Оцінивши доводи учасників судового процесу, у тому числі враховуючи пояснення ОСОБА_2, з огляду на принципи справедливості та добросовісності, керуючись ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів, набутих останнім внаслідок укладення нікчемного правочину, що сплачувались позичальником ОСОБА_2 в рахунок погашення кредитної заборгованості відповідно до кредитного договору №329 від 08.02.2011, у розмірі 67 785,62 грн.

Таким чином, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину підлягають задоволенню у повному обсязі.

При здійсненні розподілу судових витрат господарським судом враховано наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

За таких обставин, на відповідача покладається судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 4 800 грн. (оскільки, з урахуванням заяви позивача про зміну предмета позову від 11.04.2017, судом розглянуто дві позовні вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру) (1 600 грн. х 3 = 4 800 грн.), а також судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6 063,20 грн. та за подання касаційної скарги в розмірі 6 614,40 грн., а всього в сумі 17 477,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» задовольнити у повному обсязі.

2. Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого за №6270, який укладений між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс», шляхом відновлення становища, яке існувало до укладення договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, у тому числі відновлення статусу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» як іпотекодержателя та/або обтяжувача, визнавши наявність у Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» права майнової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №329 від 08.02.2011 та договорами забезпечення.

3. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» (02121, м. Київ, вул. Колекторна, буд. 3; ідентифікаційний код 39243396) повернути Публічному акціонерному товариству «Український професійний банк» (01601, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9; ідентифікаційний код 00032106) оригінали документів згідно з актами приймання-передачі від 27.05.2015, а саме: кредитний договір №329 від 08.02.2011; іпотечний договір від 08.02.2011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим №903; договір купівлі-продажу квартири від 08.02.2011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим №898; витяг з Державного реєстру правочинів №9571579 від 08.02.2011; витяг про державну реєстрацію прав №29307277 від 15.03.2011; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №3143533 від 30.04.2013; технічний паспорт квартири АДРЕСА_1. Видати наказ.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» (02121, м. Київ, вул. Колекторна, буд. 3; ідентифікаційний код 39243396) на користь Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (01601, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9; ідентифікаційний код 00032106) грошові кошти в сумі 67 785 (шістдесят сім тисяч сімсот вісімдесят п'ять) грн. 62 коп. та судовий збір у розмірі 17 477 (сімнадцять тисяч чотириста сімдесят сім) грн. 60 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.05.2017.

Суддя В.П. Босий