ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року Справа № 915/897/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Данилової М.В.
суддівКорсака В.А., Швеця В.О.
за участю представників:
позивачане з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належно)
відповідачівОСОБА_4, ОСОБА_5 (угода від 05.05.2017 №05/05-01 )
прокурораКрасножон О.М. (посв. від 01.08.2012 №000598)
розглянувши матеріали касаційної скаргиЗаступника прокурора Одеської області
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 01.02.2017
у справі№915/897/16 господарського суду Миколаївської області
за позовомКерівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах Держави в особі Міністерства освіти і науки України
до1)Професійно-технічного училища № 17 2)Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7
провизнання недійсним на майбутнє договору № 6 від 23.12.2015, звільнення земельної ділянки
ВСТАНОВИВ:

Керівник Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах Держави в особі Міністерства освіти і науки України звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Професійно-технічного училища № 17 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 про:

-визнання недійсним на майбутнє договору №6 від 23.12.2015 про спільний обробіток земельної ділянки;

-зобов'язання Фізичну особу-підприємця ОСОБА_7 звільнити займану земельну ділянку державної власності площею 63 га;

-стягнути з відповідачів на користь прокуратури судовий збір у розмірі 2756,00 грн.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 31.10.2016 (суддя Васильєва Л.І.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 (головуючий суддя Головей В.М., судді Савицький Я.Ф., Разюк Г.П.), у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, Заступник прокурора Одеської області звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 31.10.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 179, 181, 1132, 1133, 1137, 1139 Цивільного кодексу України, статей 4, 5 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", статей 92, 93, 96 Земельного кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя -Данилова М.В., судді Корсак В.А., Сибіга О.М.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 18.04.2017 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2017 у зв'язку з направленням судді Сибіги О.М. для участі у співбесіді у межах конкурсу до Верховного суду, справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Корсак В.А., Швець В.О.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні 07.06.2017 представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі розпорядження Братської районної державної адміністрації Миколаївської області №35-р від 28.02.1996 СПТУ №17 було надано в постійне користування для навчальних цілей земельну ділянку площею 213,1 га, про що також свідчить Державний акта на право постійного користування землею Серія НОМЕР_1 від 26.06.1997.

23.12.2015 між Братським ПТУ №17 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 було укладено договір про спільний обробіток земельної ділянки №6, предметом якого є спільний обробіток земельної ділянки площею 63 га, з метою виробництва сільськогосподарської продукції в процесі виробничого навчання. Сторони зобов'язались спільно обробляти земельну ділянку, використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням з метою якісного проведення виробничого навчання учнів училища. Фізична особа-підприємець ОСОБА_7 має право самостійно господарювати на землі, дотримуючись агротехнології та склавши план сівозміни на 5 років з метою раціонального використання земельної ділянки (п.п. 1.1., 1.3. - 1.5. договору).

За умовами договору Братське ПТУ №17 має право на отримання від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 своєї частки прибутку за цим договором, а саме: 25% від зібраної продукції на рік в матеріальній формі від отриманого урожаю, але не менше 1 000,00 грн. за 1 га. Також, ПТУ №17 має право щорічно вибирати форму оплати та повідомляти про це відповідача-2 за місяць до збирання врожаю (п.п. 2.1., 2.2. договору).

З огляду на матеріали справи, відповідачами в рамках договору про спільну діяльність укладено ряд угод на виконання робіт по обробці солонців, розчищенню ґрунту від кам'яних брил та дерев, внесення мінеральних добрив на поля, дискування, оранка після озимого ячменю.

Крім цього, Фізична особа-підприємець ОСОБА_7 надавав спонсорську допомогу ПТУ №17 у вигляді закупівлі металопластикових вікон та спортінвентарю, що підтверджується відповідними накладними № 31 від 01.04.2016, № 39 від 24.06.2016.

Свої вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору прокурор та позивач мотивують невідповідністю його вимогам законодавства, а саме - ст.ст.31, 92, 93, 96 Земельного кодексу України, ст.ст.1130-1132 Цивільного кодексу України, а також тим, що він не спрямований на настання обумовлених ним наслідків, що свідчать про його недійсність на підставі ч.ч.1, 2, 5 ст.203, 215 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій правомірно виходили з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частини 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України визначають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписами ст.235 Цивільного кодексу України визначено поняття удаваного правочину (це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили).

Отже, основною ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було укладено.

Загальні умови здійснення спільної діяльності встановлені статтями 1130 - 1131 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Правові засади оренди землі регулюються Земельним кодексом України , Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Стаття 13 Закону України "Про оренду землі" - встановлює, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Вимоги до умов такого договору передбачені ст.15 Закону України "Про оренду землі" : істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності-земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування).

Як свідчать умови спірного договору №6 про спільний обробіток земельної ділянки від 23.12.2015 його метою є об'єднання зусиль та певних внесків сторін для досягнення певних господарських цілей, наведених в розділі І та 2 цього договору.

У п. 1.4., 2.1. договору зазначено, що земельна ділянка надається на умовах спільного обробітку з метою якісного проведення виробничого навчання учнів училища та отримання обома сторонами прибутку, тобто, право власності на вирощену сільськогосподарську продукцію та доходи мають обидві сторони, виходячи з умов договору.

Отже, наявність у спірному договорі умов про строковість, платність та отримання у користування певної земельної ділянки не змінює правової природи такого договору, як договору про спільну діяльність.

Надані відповідачами докази підтверджують, що їх дії відповідають меті договору про спільний обробіток земельної ділянки: статистичний звіт станом на 01.09.2016; розклад занять, в т.ч. щодо проведення виробничого навчання; акти виконаних робіт щодо агротехнічних заходів, надання спонсорської допомоги (а.с.81-94, 123-193).

Крім цього, матеріали справи містять пояснення ПТУ №17, що за останні більше ніж 25 років училище не отримало жодної одиниці техніки, відсутнє фінансування на її придбання та оновлення застарілого парку сільськогосподарської техніки. Виробниче навчання та виробнича практика за участю Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 надає можливість учням проходити навчання та виробничу практику на сучасній техніці. Власної техніки та фінансових ресурсів достатньо лише для обробки 50 га землі, з наявних 213,1 га. Доходи від спільної діяльності використовуються для покращення навчального процесу та для поповнення матеріальної бази училища.

Вказане вище свідчить, про помилковість доводів прокурора та позивача щодо удаваності спірного правочину.

За своєю правовою природою оспорюваний договір є саме договором про спільну діяльність, а не договором оренди.

Судами попередніх інстанцій також були правомірно відхилені і доводи прокурора щодо недотримання сторонами спірного договору вимог ст. 1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" оскільки, ст. 3 цього закону встановлено, що його дія не розповсюджується на управління землею, а з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 213,1 га надана державою ПТУ №17 у постійне користування, а не на праві оперативного управління Міністерством освіти України, тому укладання договору про спільну діяльність є правомірним: саме землекористувач - ПТУ №17 самостійно здійснює господарювання на переданій йому земельній ділянці, а не інша особа, що відповідає приписам ст.ст. 92 - 95 Земельного кодексу України.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в позові в частині визнання недійсним спірного договору.

Оскільки, виходячи з наведених вище підстав, не задоволено вимоги про визнання спірного договору недійсним, суди дійшли і правильного висновку про відсутність підстав і для задоволення похідних вимог про зобов'язання Фізичну особу-підприємця ОСОБА_7 звільнити займану ним земельну ділянку.

У відповідності до приписів 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів касаційної інстанції вказує, що Заступник прокурора Одеської області в своїй касаційній скарзі не наводить жодних доводів порушення судами норм матеріального та процесуального права, які були б підставою для скасування оскаржуваних рішень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що касаційна скарга Заступник прокурора Одеської області задоволенню не підлягає.

Колегія суддів зауважує і про таке.

Так, частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Стаття 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012 із змінами і доповненнями рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 у справі №915/897/16 господарського суду Миколаївської області залишити без змін.

Головуючий суддя М.Данилова

Судді В.Корсак

В.Швець