ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2017 р. Справа № 909/353/17

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Неверовська Л. М. , секретар судового засідання Войцеховська Х.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, вул. Відродження, 2, м.Рогатин, Івано-Франківська область, 77001;

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, вул. Молодіжна, 48/65, м. Івано-Франківськ, 76018;

про стягнення 99151 грн. 83 коп., з яких 42245 грн. 76 коп. пені, 3841 грн. 82 коп. 3% річних, 17483 грн. 45 коп. інфляційні нарахування, 35580 грн. 80 коп. відсотки за користування чужими коштами;

за участю:

Від позивача: ОСОБА_3 - представник, довіреність (№ 757 від 17.05.17);

Від відповідача: представники не з'явилися.

ВСТАНОВИВ: фізична особи-підприємець ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 99151 грн. 83 коп., з яких 42245 грн. 76 коп. пені, 3841 грн. 82 коп. 3% річних, 17483 грн. 45 коп. інфляційні нарахування, 35580 грн. 80 коп. відсотки за користування чужими коштами.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить суд позов задовольнити.

Відповідач явку представника в судове засідання не забезпечив, відзив на позов не подав, про поважність причини своєї неявки суду не повідомив. Враховуючи ту обставину, що відповідача було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, останнього не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів. У разі неможливості забезпечення явки представника в судове засідання, сторона у справі не позбавлена права надавати свої вимоги і заперечення у письмовому вигляді. Разом з тим, у відповідності із ст.22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

З огляду на те, що будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, справа розглядається за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, без участі відповідача, якого належно повідомлено про час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

24.04.2015 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі - орендар) укладено договір оренди нерухомого майна (далі - договір), відповідно до умов якого орендодавець (позивач) передає, а орендар (відповідач) приймає в строкове, платне користування на умовах оренди нерухоме майно - нежитлову будівлю, магазин загальною площею 139 кв.м., яка розміщена в будівлі, що розташована за адресою: Україна, Івано-Франківська область, Рогатинський район, м. Рогатин, вул.Галицька, під № 75.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 22.09.16 по справі №909/502/16, яке набрало законної сили 10.10.16, судом встановлено факт невиконання відповідачем зобов'язання за договором оренди нерухомого майна від 24.04.2015 р. за період з 24.04.2015 р. по 31.05.2016 р. За вказаний період прострочення виконання зобов'язання, даним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача 192026 грн. 18 коп. основної суми заборгованості, 31 376 грн. 20 коп. пені, 3 213 грн. 49 коп. 3% річних, 11437 грн. 03 коп. втрат від інфляції, 24 325 грн. 13 коп. процентів за користування грошовими коштами.

У відповідності до ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини щодо невиконання відповідачем зобов'язання за договором оренди нерухомого майна від 24.04.2015 р. є преюдиціальними та не потребують доказування у даній справі.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 42245 грн. 76 коп. пені, 3841 грн. 82 коп. 3% річних, 17483 грн. 45 коп. інфляційних нарахувань, 35580 грн. 80 коп. відсотків за користування чужими коштами, нарахованих за період з 01.06.2016 р. по 31.01.17 р. за прострочення відповідачем грошового зобов'язання, встановленого рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 22.09.16, у справі №909/502/16.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з винесенням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, позивач має право на стягнення інфляційних та 3% річних за весь період невиконання грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що за приписом частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України (ЦК України) грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Як вже зазначалося, господарським судом у справі №909/502/16 встановлено факт прострочення грошового зобов'язання відповідачем.

Судом у даній справі здійснено перевірку поданого позивачем розрахунку 3 % річних та інфляційних нарахувань та встановлено їх правильність. Отже, позовні вимоги про стягнення 3841 грн. 82 коп. 3% річних та 17483 грн. 45 коп. інфляційних нарахувань підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

Положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно з якою в разі порушення стороною договору своїх грошових зобов'язань законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені (ч. 3 ст. 549 ЦК України), індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена у поставні Верховного Суду України від 06.04.2012 р. по справі № 6-49цс12.

Судом здійснено перевірку розрахунку процентів за користування чужими коштами, здійсненого позивачем, та встановлено його правильність. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами в сумі 35580 грн. 80 коп. є обґрунтованою.

Відповідно до ст. 546, ст. 549 ЦК України, ст. ст. 230-232 ГК України одним із видів забезпечення виконання зобов'язання є неустойка у формі пені, яка сплачується боржником у разі порушення зобов'язання.

Ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

У відповідності до приписів ч.6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Умовами договору, зокрема, пунктом 10.2. визначено, що у випадку прострочення орендарем (відповідачем) сплати орендної плати орендодавцю (позивачу) в термін, передбачені п. 3.2. договору орендар (відповідач) сплачує пеню в розмірі 5% від належної до сплати суми за кожен день протермінування. Сплата пені не звільняє орендаря (відповідача) від проведення передбачених договором розрахунків.

Як вбачається з розрахунку пені, позивачем здійснено нарахування пені з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГК України та в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період прострочення.

Отже, з огляду на обґрунтованість поданого розрахунку пені, позовна вимога про стягнення 42245 грн. 76 коп. пені підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Відповідачем не подано жодних документальних доказів, які б спростовували доводи позивача щодо неналежного виконання зобов'язань за рішенням суду.

З огляду на встановлені судом обставини справи, позов слід задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача 42245 грн. 76 коп. пені, 3841 грн. 82 коп. 3% річних, 17483 грн. 45 коп. інфляційні нарахування, 35580 грн. 80 коп. відсотків за користування чужими коштами.

Згідно ст. 49 ГПК України, судовий збір по справі слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 11, 536, 546, 549, 599, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 230, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 33, 35, 49, 75, ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 99151 грн. 83 коп. задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, вул. Молодіжна, 48/65, м. Івано-Франківськ, 76018 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) (п/р 9 АТ "ОСОБА_4 Аваль" у м. Києві, МФО 380805) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, вул.Відрордження, 2, м.Рогатин, Івано-Франківська область, 77001 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) (п/р 394 ПАТ "Кредобанк" МФО 325365) 42245 (сорок дві тисячі двісті сорок п'ять) грн. 76 коп. пені, 3841 (три тисячі вісімсот сорок одну) грн. 82 коп. 3% річних, 17483 (сімнадцять тисяч чотириста вісімдесят три) грн. 45 коп. інфляційних нарахувань, 35580 (тридцять п'ять тисяч п'ятсот вісімдесят) грн. 80 коп. відсотків за користування чужими коштами, 1600 (одну тисячу шістсот) грн. судового збору, про що видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.06.17

Суддя Неверовська Л. М.