РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2017Справа №910/5270/17
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фастівський хлібокомбінат"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАФУД"

про визнання договору неукладеним

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Кучеренко Н.В. (довіреність №б/н від 12.01.2017)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фастівський хлібокомбінат" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАФУД" (відповідач) визнання договору поставки продуктів переробки № 290416 від 29.04.2016 неукладеним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони при укладенні договору поставки продуктів переробки № 290416 від 29.04.2016 не погодили істотних умов договору, зокрема в частині порядку поставки та фасування, а тому договір має бути визнаний неукладеним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2017 порушено провадження у справі № 910/5270/17 та призначено її до розгляду на 27.04.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 розгляд справи відкладено на 25.05.2017 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 25.05.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 25.05.2017 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав.

У відповідності до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвали Господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі та відкладення розгляду справи надсилались на юридичну адресу відповідача (вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань).

Таким чином, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Також відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи вищенаведене, оскільки, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відзиву на позовну заяву та будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, відповідачем суду не надано, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Водночас, судом враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, враховуючи встановлені ст. 69 ГПК України строки вирішення спору, в судовому засіданні 25.05.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фастівський хлібокомбінат" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРАФУД" (далі - покупець) укладено договір поставки продуктів переробки № 290416 (далі - договір), згідно п. 1.1 якого постачальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених договором, передати у власність покупцеві продукцію, визначену в п. 1.2 договору, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити продукцію.

Відповідно до п. 1.2 договору, найменування продукції: борошно житнє обд. ціною 4650,00 грн. за 1 тону в загальній кількості 19391,89 кг, борошно пшеничне 1 гат. ціною 5784,00 грн. за 1 тону в загальній кількості 43364,01 кг, борошно пшеничне вищ.гат. ціною 5500,00 грн. за 1 тону в загальній кількості 28910,95 кг. Загальна ціна продукції, що підлягає поставці за цим договором, становить 500000,00 грн., у тому числі ПДВ 83333,33 грн.

Згідно з п. 2.1 договору, поставка продукції за цим договором здійснюється не пізніше ніж на наступний календарний день після її оплати покупцем.

Відповідно до п. 2.2 договору, продукція отримується покупцем шляхом постачання із складу постачальника самовивозом або автотранспортом постачальника за рахунок постачальника.

Положеннями п. 2.3 договору встановлено, що відпуск продукції здійснюється у години роботи складу готової продукції постачальника, у попередньо погоджені з ним дні та на підставі наданої покупцем належно оформленої довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до п. 3.4 договору, при отриманні фасованої продукції, покупець сплачує постачальнику за мішкотару і заставу за контейнери чи піддони, які зазначені у відвантажувальних документах. Контейнери та піддони є зворотною тарою.

Згідно з п. 6.1 договору договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2016 р., але до остаточного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом зазначає, що в укладеному договорі сторонами не досягнуто згоди про порядок здійснення поставки, а також договір не містить визначення, в якій тарі має бути здійснена поставка, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати спірний договір неукладеним.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Спірний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Статтею 638 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) внормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є, у тому числі, умови, що визначені законом як істотні.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частиною 8 статті 181 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Суд зазначає, що зі змісту спірного договору поставки продуктів переробки № 290416 від 29.04.2016 вбачається, що сторони погодили такі істотні умови договору, як ціну (п. 1.2 договору), предмет (п. п. 1.1, 1.2 договору) та строк (п. 6.1 договору).

Твердження позивача про те, що у спірному договорі сторони не погодили таку істотну умову договору як порядок здійснення поставки, то суд вважає вказане твердження безпідставним, оскільки порядок поставки погоджено сторонами у п. 2.2 договору.

Більше того, відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Тобто, навіть у випадку непогодження сторонами порядку поставки, це не є підставою стверджувати про неукладеність договору.

Також позивач посилається на те, що договір не містить визначення, в якій тарі має бути здійснена поставка.

Однак, положенням пункту 3.4 договору встановлено, що при отриманні фасованої продукції, покупець сплачує постачальнику за мішкотару і заставу за контейнери чи піддони, які зазначені у відвантажувальних документах. Контейнери та піддони є зворотною тарою.

Тобто, договором встановлено право покупця на вибір тари, в якій має постачатись товар, на власний розсуд.

При цьому, незазначення у договорі, у якій конкретно тарі має постачатись товар, не позбавляє можливості позивача виконати умови договору щодо поставки товару.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що між сторонами не досягнуто згоди щодо істотних умов договору поставки.

Водночас суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Наведені положення ст. 16 ЦК України кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Наведеними нормами чинного законодавства (ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України) не передбачено такий спосіб захисту як визнання договору неукладеним.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Слід зазначити, що, захист немайнового чи майнового права або законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від вчинення певних дій. При цьому предмет позову кореспондує зі способами захисту права, що визначені в статті 16 Цивільного кодексу України.

Таким чином, в даній справі, визначений позивачами спосіб захисту в повній мірі має забезпечувати захист його порушеного права та відповідати змісту порушеного права, а також характеру правовідносин, що існують між сторонами спору.

Згідно викладеного в абз. 7, 8 п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність. При цьому позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено.

Абзацом 6 п. 8 постанови Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», також встановлено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

У даному випадку вимога про встановлення факту неукладення договору не призведе до поновлення порушених прав, така вимога не може бути предметом спору та самостійно розглядатися в окремій справі. При цьому, заявлена вимога позивача є фактично вимогою про встановлення факту та не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

В силу положень ст. 84 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору.

Отже, з вищенаведеного випливає, що встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту, який полягає у визнанні договору неукладеним, суперечить закону та не призведе до поновлення прав позивача.

Відповідно до пункту 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.11.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові.

У відповідності до ч. 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Підсумовуючи вищенаведене суд відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фастівський хлібокомбінат".

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 30.05.2017.

Суддя С.О. Турчин