ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року Справа № 918/1032/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Вовка І.В. (головуючого, доповідача),

Грека Б.М.,

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 року у справі № 918/1032/16 за позовом заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області та фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути майно,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" звернувся в господарський суд Рівненської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області та фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, в якому просив визнати недійсним договір оренди державного майна №1169-2013 від 28.11.2013 року, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, яким передано в оренду частину приміщення навчально-виробничих майстерень Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі", загальною площею 77,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 121 470 грн., з метою розміщення складських приміщень та зобов'язати фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 повернути балансоутримувачу (позивачу) частину приміщення, загальною площею 77,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1, шляхом його звільнення та підписання акта прийому-передачі.

Заявлені вимоги заступник прокурора Рівненської області мотивує тим, що вказаний договір оренди державного майна суперечить актам цивільного законодавства, а саме Закону України "Про освіту", зокрема статті 63, якою передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. Крім того заступник прокурора Рівненської області стверджує, що дане господарське зобов'язання вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та укладено учасниками господарських відносин з порушенням господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Рішенням господарського суду Рівненської області від 05.12.2016 року (суддя Марач В.В.) в позові відмовлено повністю.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 року (судді: Коломис В.В., Тимошенко О.М., Огороднік К.М.) рішення господарського суду Рівненської області від 05.12.2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі Заступник прокурора Рівненської області вважає, що судами попередніх інстанцій порушено і неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, і тому просить прийняті ними судові рішення скасувати, позов задовольнити повністю.

У відзивах на касаційну скаргу позивач та відповідачі вважають, що постанова апеляційного господарського суду є законною і підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, дослідивши доводи касаційної скарги та відзивів на неї, перевіривши матеріали справи і прийняті в ній судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга підлягає частково задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 листопада 2011 року між регіональним відділенням Фонду державного майна по Рівненській області (орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (орендар) був укладений договір оренди державного майна №1169-2013, згідно з п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар в свою чергу приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: частину приміщення навчально-виробничих майстерень Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі", загальною площею 77,1 м.кв., розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває на балансі Рівненського торгово-професійного ліцею, правонаступником якого є ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі".

Відповідно до п.1.2 договору оренди, майно передається з метою розміщення складських приміщень.

На виконання умов договору сторонами складено, підписано та скріплено печатками акт прийому-передачі нерухомого майна від 28.11.2013 року, що підтверджує фактичну передачу державного майна в користування орендарю ФОП ОСОБА_4

Пунктом 10.1 договору визначено, що його укладено строком на 1 рік з 28.11.2013 року до 28.11.2014 року, з можливістю його пролонгації в порядку, визначеному п. 10.4 договору.

Додатковими договорами від 23.01.2015 року, 10.03.2016 року до договору оренди державного майна №1169-2013 від 28.11.2013 року строк його дії продовжено до 28.11.2017 року.

Прокурор, посилаючись на те, що спірний договір оренди державного майна суперечить актам цивільного законодавства, а саме, Закону України "Про освіту", а також зазначаючи, що дане господарське зобов'язання вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та укладено учасниками господарських відносин з порушенням господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом про визнання недійсним договору оренди державного майна №1169-2013 від 28.11.2013 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, та зобов'язання повернути дане майно балансоутримувачу - Державному навчальному закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" шляхом його звільнення та підписання акта прийому-передачі у зв'язку з суперечністю спірного договору вимогам закону.

Предметом судового розгляду є вимоги прокурора в інтересах держави до орендодавця та орендаря про визнання недійсним договору оренди державного майна №1169-2013 від 28.11.2013 року та зобов'язання орендаря повернути балансоутримувачу орендоване майно (частину приміщень навчально-виробничих майстерень) шляхом його звільнення та підписання акта прийому-передачі у зв'язку з суперечністю спірного договору вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій позовні вимоги задоволені у повному обсязі з огляду на те, що об'єкти освіти включають в сукупності всі складові елементи матеріально-технічної бази навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти, а тому приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням не підлягають та не можуть бути об'єктами оренди заклади освіти, як цілісні майнові комплекси, а не складові частини таких об'єктів освіти. В частині 2 п.8 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" від 27.08.2010 року №796 зазначено, що навчальні заклади мають право надавати інші послуги, зокрема, надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. А тому, на думку судів попередніх інстанцій, чинне законодавство дозволяє передачу в оренду окремого індивідуально визначеного майна, що входить до складу об'єкта освіти, як цілісного майнового комплексу, а саме: приміщень, споруд та обладнання навчальних закладів, що тимчасово не використовуються у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності за умови, якщо це не погіршує соціально-побутових умов колективу відповідного навчального закладу.

Проте, суд касаційної інстанції вважає такі висновки господарських судів передчасними, зважаючи на таке.

Згідно з абз. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 у справі №1-1/99 зазначив, що із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносин. Під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах" потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Частиною 2 згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді. У разі невиконання такої вимоги подана ним позовна заява підлягає поверненню в порядку, встановленому статтею 63 названого Кодексу.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав. Зокрема, Європейський суд у низці справ роз'яснював, що одна лише участь ("активна" чи "пасивна") прокурора або іншої співмірної посадової особи може розглядатися як порушення п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення у справі "Мартіні проти Франції" від 12.04.2006). Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони почуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції від 07.06.2001). Підтримка прокуратурою однієї зі сторін, безумовно, може бути виправданою за належних обставин, наприклад, зокрема, коли захисту потребують державні інтереси.

Відповідно до чинної редакції статті 29 ГПК України прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва.

Підстави представництва прокурором інтересів держави визначені статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", а саме (п.3): у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

Виходячи з положень чинного законодавства України, на прокурора покладається обов'язок при поданні позову обґрунтувати як наявність підстав для представництва в суді законних інтересів держави, так і неможливість здійснення або фактичне нездійснення захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" зазначено, що господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави. При цьому слід звертати увагу на те, що згідно з абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва у порядку, передбаченому частиною другою або третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

У випадках неправильного визначення прокурором позивача, тобто органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, господарський суд на підставі пункту 1 частини першої статті 63 ГПК повертає таку позовну заяву і додані до неї документи без розгляду.

Якщо господарський суд помилково порушив провадження у справі за позовом прокурора, в якій неправильно визначено позивача за вимогами про захист інтересів держави, такий позов підлягає залишенню без розгляду відповідно до пункту 1 частини першої статті 81 ГПК.

Якщо прокурор, що звертається до господарського суду в інтересах держави або громадянина, у позовній заяві не обґрунтував наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави або громадянина в суді, то господарський суд повертає позовну заяву без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 63 ГПК. У разі ж коли суд у зазначених випадках помилково порушив провадження у справі за позовом прокурора, відповідний позов залишається без розгляду згідно з пунктом 1 частини першої статті 81 названого Кодексу.

Отже, у разі подання прокурором позову в інтересах держави господарський суд повинен оцінити правильність визначення прокурором органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" в порядку ст.23 Закону України "Про прокуратуру" з обґрунтуванням порушення інтересів держави внаслідок незаконного, нецільового використання приміщення навчального закладу зумовлював обов'язок суду при вирішенні цього спору в будь-якому випадку надати оцінку обґрунтованості доводів прокурора про порушення інтересів держави, встановити їх наявність/відсутність, та в залежності від цих обставин прийняти рішення у справі, адже вимоги наведених вище норм права пов'язують представництво прокурором інтересів держави саме з необхідністю захисту інтересів держави, а не державних установ, підприємств і організацій.

Однак, суди попередніх інстанцій прийнявши позовну заяву прокурора не з'ясували чим саме обґрунтовано його право на звернення до господарського суду в інтересах держави в особі Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" та не навели правової оцінки таким обставинам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відтак, вирішуючи спір про визнання недійсним спірного договору оренди необхідно встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 61 Закону України "Про освіту" фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування, зокрема, визначено доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Пунктом 105 Положення про загальноосвітній навчальний заклад, затвердженого постановою КМ України від 27.08.2010 №778, конкретизовано, що джерелами фінансування закладу є доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, навчально-дослідних ділянок, підсобних господарств, від передачі в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Проте, згідно імперативних вимог ч.5 ст.63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Відповідно до приписів п.3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001 №63, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Правовий аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що хоча положення ст. 61 Закону України "Про освіту" і визначають, що додатковими джерелами фінансування навчальних закладів, заснованих в тому числі на комунальній власності, можуть бути доходи від надання в оренду приміщень, однак, оренда приміщень у них дозволяється лише у випадках, якщо об'єкт оренди використовується за цільовим призначенням - для навчально-виховного процесу.

Таким чином, обов'язковому встановленню та з'ясуванню у даному спорі підлягають обставини пов'язані з використанням спірного приміщення об'єкта освіти і науки за цільовим призначенням, тобто тісної пов'язаності з навчально-виховним процесом мети такого використання.

Крім цього, посилаючись на п.п. 2 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності", яким передбачено можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, суди обох інстанцій не врахували, що зазначений перелік визначає види послуг, які можуть надаватись відповідними установами, а не умови передачі майна в оренду.

У той же час, господарські суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору не встановили обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору у справі, не дослідили повно і всебічно спірні правовідносини між сторонами, не надали вказаним правовідносинам належної правової оцінки, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволені позову з наведених ними в судових рішеннях правових висновків.

За таких обставин, прийняті судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, і тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати наведене і вирішити спір з дотриманням вимог закону.

З огляду наведеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області задовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 року та рішення господарського суду Рівненської області від 05.12.2016 року скасувати, і справу № 918/1032/16 передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Головуючий суддя І.Вовк

Судді Б.Грек

Л.Ковтонюк