РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2017Справа №905/3369/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінокор"

до Приватного акціонерного товариства "Азовзагальмаш"

про стягнення суми 30 477,09 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Донецької області надішли позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінокор" до Приватного акціонерного товариства "Азовзагальмаш " про стягнення суми боргу у розмірі 30 477,09 грн., з яких: 15 401,20 грн. сума основного боргу, 13 864,47 грн. сума інфляційних втрат, 1 211,42 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 30.11.2016 було порушено провадження у справі №905/3369/16.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 20.12.2016 справу №905/3369/16 було передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

За результатами автоматичного розподілу справи №905/3369/16, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.01.2017, справу №905/3369/16 передано для розгляду судді Головатюк Л.Д.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2017 справу №905/3369/16 було прийнято суддею Головатюком Л.Д. до свого провадження.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 13.02.2017 у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя суддею Головатюком Л.Д. було призначено повторний автоматичний розподіл справи №905/3369/16.

За результатами проведення 13.02.2017 повторного автоматичного розподілу справи №905/3369/16 справа передана на розгляд судді Борисенко І.І.

Ухвалою суду від 11.05.2017 справа прийнята до провадження суді Борисенко І.І.

Відповідач у поданих запереченнях на позов просив суд відмовити у задоволенні позову повністю на підставі ст.ст. 17, 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Також, у поданих запереченнях просив суд застосувати позовну давність на підставі ст. 267 ЦК України щодо вимог про стягнення з відповідача заборгованості за товар, поставлений згідно видаткової накладної №835 від 26.07.2013 та рахунку №1392 від 26.07.2013 на суму 1820,71 грн.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Позивач зазначає суду, що 14.06.2012 між Приватним акціонерним товариством "Азовзагальмаш" (надалі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лінокор" (надалі - продавець) було укладено договір купівлі-продажу на придбання товару в усній формі, згідно з умовами якого позивач зобов'язався передати товар покупцю в кількості та асортименті, згідно з домовленостями, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити його вартість.

Згідно з твердженнями позивача, на виконання вищевказаних домовленостей, ним було поставлено відповідачу товар на загальну суму 175 340,67 грн., який відповідач частково оплатив на суму 159 939,47 грн., внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість в розмірі 15 401,20 грн.

Крім основної заборгованості, позивач також просить суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати в розмірі 13 864,47 грн. та 3% річних в розмірі 1 211,42 грн.

На підтвердження факту поставки товару відповідачу, позивачем надані суду копії видаткових накладних на загальну суму 175 340,67 грн. Вказані накладні підписані з боку відповідача, що свідчить про прийняття ним товару, поставленого позивачем.

Часткова оплата відповідачем отриманого від позивача товару підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень за період з 04.06.2012 - 08.10.2013 на суму 159 939,47 грн.

Відповідно до статті 1 Господарського кодексу України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Статтею 4 ГК України передбачено, що не є предметом регулювання цього Кодексу, зокрема, майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України (частина 1). Проте, частиною 2 цієї статті передбачено, що особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Вказані положення кореспондуються з частиною 1 статті 175 ГК України, згідно з якою майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що між сторонами укладено договір надання послуг у прощений спосіб, що не суперечить вимогам ст. 181 ГК України.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (частина 1). Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (частина 2). Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань (частина 7).

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом позивач 14.04.2014 направив відповідачу претензію, яка отримана відповідачем 23.04.2014 що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Отже, відповідач належним чином повідомлений про вимогу виконати свої обов'язки.

Відтак, строк встановлений приписами частини 2 статті 530 ЦК України є таким, що настав.

Проте судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2016 прийнято заяву про визнання банкрутом Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" та призначено підготовче засідання на 21.03.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2016 порушено провадження у справі №910/3262/16 про визнання Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" банкрутом, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та введено процедуру розпорядження майном Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш".

Судом також встановлено, що оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" опубліковано на офіційному сайті Вищого господарського суду України від 21.04.2016.

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів встановлюється Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Статтею 1 вказаного закону визначено, що боржник - це юридична особа - суб'єкт підприємницької діяльності або фізична особа за зобов'язаннями, які виникли у фізичної особи у зв'язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, неспроможний виконати протягом трьох місяців свої грошові зобов'язання після настання встановленого строку їх виконання, які підтверджені судовим рішенням, що набрало законної сили, та постановою про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено цим Законом.

Кредитор - це юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Тобто, приймаючи до уваги, що предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення заборгованості за поставлений товар, враховуючи, що провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" порушено у квітні 2016 року, вимоги ТОВ «Лінокор» є конкурсними у розумінні Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно з частинами 1 - 3 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у разі якщо до боржника, щодо якого порушена справа про банкрутство, пред'явлений позов, який ґрунтується на грошових зобов'язаннях боржника, що виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, суди мають у встановленому процесуальним законом порядку приймати такі позовні заяви і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство. Про офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство розпорядник майна повідомляє суд, який розглядає позовні вимоги конкурсних кредиторів до боржника. Цей суд (суди) після офіційного оприлюднення відповідного оголошення має зупинити позовне провадження та роз'яснити позивачу зміст частини четвертої статті 23 цього Закону, зазначивши про це в ухвалі або в протоколі судового засідання. Якщо позивач не звернувся у тридцятиденний строк з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство із заявою про визнання його грошових вимог до боржника у справі про банкрутство, суд, який розглядає позовну заяву, після закінчення тридцятиденного строку з моменту офіційного оприлюднення поновлює позовне провадження тавідмовляє у задоволенні позову.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінокор» з вимогами про визнання його грошових вимог до суду не зверталось. Зворотного матеріали справи не містять, а судом не встановлено.

Відповідно до п. 54 постанови пленуму Верховного Суду України № 15 від 18.12.2009 "Про судову практику в справах про банкрутство" Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" і Господарський процесуальний кодекс України не містять приписів стосовно заборони прийняття судом позовної заяви до боржника, щодо якого вже порушено справу про банкрутство, а також стосовно вирішення спору за цим позовом по суті. Порушення справи про банкрутство не віднесено статтею 62 Господарського процесуального кодексу України до підстав для відмови судом у прийнятті позовної заяви. Тому суди мають у встановленому Господарського процесуального кодексу України порядку приймати позовні заяви до особи, щодо якої порушено справу про банкрутство і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення справи про банкрутство. Після публікації оголошення господарський суд на підставі частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України ухвалою суду зупиняє позовне провадження і роз'яснює позивачу зміст і наслідки частини другої статті 14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Якщо позивач не звернувся у місячний строк з дня публікації із заявою про визнання його вимог до боржника у справі про банкрутство, господарський суд поновлює позовне провадження та відмовляє у задоволенні позову на підставі частини третьої статті 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Підсумовуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з того, що позивач не звертався із відповідною заявою про визнання його грошових вимог до боржника, що не заперечується позивачем, а тому у задоволенні позову суд відмовляє на підставі ч. 3 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", оскільки тридцятиденний строк на таке звернення сплив.

Оскільки суд відмовляє в позові по суті на підставі ч. 3 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" підстав для застосування строку позовної давності немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 02.06.2017

Суддя І.І. Борисенко