ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

02 червня 2017 р. Справа № 902/313/17

Господарський суд Вінницької області в складі головуючої судді Нешик О.С., при секретарі судового засідання Павловій Т.С., розглянувши матеріали справи

за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Дунапак Таврія", м.Олешки Херсонської області

до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля", с.Строїнці Тиврівського району Вінницької області

про стягнення 85871, 27 грн згідно договору поставки

та за зустрічним позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля", с.Строїнці Тиврівського району Вінницької області

до товариства з обмеженою відповідальністю "Дунапак Таврія", м.Олешки Херсонської області

про визнання договору поставки недійсним

за участю представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) - ОСОБА_1 (довіреність б/н від 06.05.2017);

представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) - не з'явився.

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунапак Таврія" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля" заборгованості за договором поставки №ТА0001376-16 від 29.09.2016 у розмірі 85871,27 грн, з яких: 74921,78 грн - основний борг; 7285,88 грн - пеня; 782,06 грн - 3 % річних; 2881,55 грн - інфляційні нарахування.

Ухвалою суду від 07.04.2017 за вказаним позовом порушено провадження у справі №902313/17, судове засідання призначено на 20.04.2017.

Розгляд справи неодноразово відкладався з різних підстав, в останнє ухвалою суду від 25.05.2017 до 02 червня 2017 на 10 год. 00 хв.

Разом з цим ухвалою суду від 25.05.2017 зустрічну позовну заяву №47 від 24.05.2017 (вх.канц. суду №532/17) сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля" про визнання договору поставки №ТА0001376-16 від 29.09.2016 недійсним прийнято для спільного розгляду з первісним позовом у справі №902/313/17.

Також ухвалою суду від 25.05.2017 задоволено клопотання б/н від 25.05.2017 представника ТОВ "Дунапак Таврія" Байраченка О.В. "про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції 02.06.2017 о 10 год. 00 хв." у справі №902/313/17.

Представник відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним) правом участі в судовому засіданні 02.06.2017 не скористався, причин неявки суду не відомі. Про час та місце розгляду спору останній повідомлений належним чином (ухвалою суду від 25.05.2016 про відкладення розгляду справи), яка надсилалася рекомендованим листом з повідомленнями про вручення поштового відправлення, що підтверджується відбитком штемпеля канцелярії суду від 29.05.2017 за №2263-2264 та телеграмою від 31.05.2017 доказом надіслання якої є фіскальний чек №0001 від 31.05.2017 наявний в матеріалах справи.

Таким чином, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача про час і місце судового розгляду справи.

З огляду на викладені обставини суд приходить до висновку, що неявка СТОВ "Поділля" в судове засідання не перешкоджає вирішенню спору.

За клопотанням представника ТОВ "Дунапак Таврія" ОСОБА_1 б/н від 25.05.2017 справа розглядається в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним) первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів викладених у первісній позовній заяві, щодо зустрічного позову останній заперечив в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним), з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

29.09.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю "Дунапак Таврія" (постачальник) та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Поділля" (покупець) було укладено договір поставки №ТА0001376-16 (а.с.14-17).

Відповідно до п.1.1. договору поставки постачальник бере на себе зобов'язання поставляти і передавати у власність покупця, а покупець приймати та здійснювати оплату гофрокартонної продукції на умовах, визначених даним договором.

29.09.2016 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору поставки №ТА0001376-16 від 29.09.2016, згідно якої сторони змінили строки та порядок оплати вартості придбаного товару (а.с.17).

Пунктом 3.2. договору поставки (з врахуванням змін внесених додатковою угодою №1 від 29.09.2016) встановлено, що покупець зобов'язаний здійснити оплату партії товару протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару у розмірі 100% від вартості замовленої партії товару згідно узгодженої заявки-замовлення.

Згідно п.3.3. договору загальна сума неоплаченого товару не може перевищувати 350 тис. грн.

Умовами договору між сторонами було погоджено, що постачальник зобов'язується передати покупцю на кожну окрему партію товару наступні документи в оригіналах: рахунок-фактуру, видаткову накладну (2 примірники), товарно-транспортну накладну, сертифікат якості (за вимогою), а покупець зобов'язаний прийняти товар в день (дату), що погоджений сторонами у заявці-замовленні. Погоджена дата поставки - це бажана дата постачання, вказана у заявці-замовленні покупця і погоджена постачальником, погоджене місце постачання - це місце постачання, вказане у специфікації (п.п.6.1. 6.2. договору).

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов договору поставки №ТА0001376-16 від 29.09.2016 позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 74921,78 грн, що підтверджується обопільно підписаною сторонами видатковою накладною №8227 від 12.10.2016 (а.с.20), довіреністю на отримання товару №50 від 11.10.2016 (а.с.22) та товарно-транспортною накладною №8227 від 12.10.2016 (а.с.21), копії яких містяться в матеріалах справи.

Разом з цим 16.02.2017 на адресу СТОВ "Поділля" направлено лист-претензію №58 від 16.02.2017 з вимогою оплатити суму боргу за поставлену гофропродукцію в розмірі 74921,78 грн до 22.02.2017 (а.с.24-26), на яку відповіді не надійшло та заборгованість залишилася не погашена.

В порушення умов п.3.2. договору, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) не виконав зобов'язання щодо розрахунку за отриманий товар в строк до 02.11.2016, у зв'язку з чим станом на 10.03.2017 у останнього виникла заборгованість перед позивачем за договором поставки у розмірі 74921,78 грн.

Наведене також стверджується обопільно підписаним між сторонами актом звірки взаєморозрахунків за договором №ТА0001376-16 від 29.09.2016 станом за період: вересень-листопад 2016 року (а.с.23).

Непроведення розрахунків відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним) спонукало позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) звернутися з позовом до суду про стягнення боргу із врахуванням штрафних санкцій.

Таким чином, станом на час розгляду справи в суді у відповідача за первісним позовом існує заборгованість за договором поставки №ТА0001376-16 від 29.09.2016 у розмірі 74921,78 грн.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Статтею 193 Господарського кодексу України (ГК України) визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 526, 525 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Як випливає з наявних матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що випливають з договору поставки.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України одна сторона - продавець передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Оскільки станом на час розгляду справи відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) не надав доказів погашення заборгованості, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним), суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) 74921, 78 грн боргу підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу, позивачем за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовами), за неналежне виконання грошових зобов'язань пред'явлено до стягнення з відповідача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовами), 7285,88 грн пені; 2881,55 грн інфляційних втрат та 782,06 грн 3% річних.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Строки оплати товару обумовлені сторонами у додатковій угоді до договору поставки №ТА0001376-16 від 29.09.2016.

Оскільки відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) не виконав зобов'язання у вказаний строк, він є боржником, що прострочив.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 217 ГК України передбачено такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції, оперативно-господарські санкції.

У разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню).

Неустойкою (штрафом, пенею) відповідно до положень ст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 8.2. договору поставки, сторони передбачили, що за порушення термінів оплати товару покупець зобов'язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості поставленого, але неоплаченого в термін товару за кожен календарний день прострочення. нарахування пені здійснюється протягом усього періоду прострочення виконання зобов'язань до моменту здійснення оплати товару.

Дослідивши розрахунок заявлених до стягнення7285,88 грн пені та 2881,55 грн інфляційних втрат за період з 03.11.206 по 09.03.2017, суд дійшов висновку, що дані позовні вимоги підлягають задоволенню, як такі що відповідають законодавству та умовам договору.

Здійснивши перерахунок позовних вимог в цій частині за допомогою калькулятора штрафів програми "ЛІГА.ЗАКОН" згідно визначених позивачем періодів: суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в межах вимог, заявлених до стягнення, а саме: 7285,88 грн пені та 2881,55 грн інфляційних втрат за період з 03.11.206 по 09.03.2017.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено в пункті 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Зокрема судом встановлено, що в розрахунку 3% річних позивачем допущено помилку при нарахуванні за період з 03.09.2016 по 09.03.2017, а саме: за 127 дні прострочення суми боргу 74921,78 грн зазначено, що сума 3% річних становить 782,06 грн, тоді як сума 3% річних за цей період складає 781,07 грн.

В зв`язку з викладеним, вимоги позивача про стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково, на суму 781,07 грн. У стягненні 0,99 грн 3% річних позивачу слід відмовити за безпідставністю позовних вимог в цій частині.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач за первісним позовом не подав до суду будь-яких належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

За вказаних вище обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з урахуванням часткової відмови в позові в частині стягнення 3% річних.

Розглянувши зустрічний позов сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля" №47 від 24.05.2017 про визнання договору поставки №ТА0001376-16 від 29.09.2016 недійсним суд дійшов наступних висновків.

Як вже зазначалося вище та стверджується матеріалами справи, 29.09.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю "Дунапак Таврія" (постачальник) та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Поділля" (покупець) було укладено договір поставки №ТА0001376-16 (а.с.14-17).

Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2017 року включно (п.12.1. договору).

Вказаний договір від імені товариства з обмеженою відповідальністю "Дунапак Таврія" підписаний за дорученням №98 від 11.02.2016 - керівником відділу клієнтського сервісу ОСОБА_2 та за дорученням №175 від 10.11.2015 - головним бухгалтером ОСОБА_3, а зі сторони сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля" - виконавчим директором ОСОБА_4, котрий діяв на підставі статуту (а.с.14-16).

З наявних у справі матеріалів судом встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю "Дунапак Таврія" умови договору №ТА0001376-16 від 29.09.2016 виконало в повному обсязі, поставивши сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Поділля" товар на загальну суму 74921,78,00 грн, що підтверджується обопільно підписаною сторонами видатковою накладною №8227 від 12.10.2016

Товар був прийнятий відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним) в повному обсязі без будь-яких зауважень та без претензій, що підтверджується підписами уповноважених осіб відповідача на вказаних видаткових накладних. Враховуючи вищевикладене, позивач повинен був сплатити відповідачу за отриману продукцію згідно вищевказаного договору поставки №ТА0001376-16 від 29.09.2016.

Поряд з цим, сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Поділля" звернулось з зустрічним позов №47 від 24.05.2017 про визнання договору поставки №ТА0001376-16 від 29.09.2016 недійсним, в якому просить визнати даний договір недійсним, посилаючись на те, що договір укладено з порушенням чинного законодавства, при цьому посилаючись на те, що договір поставки з боку СТОВ "Поділля" підписаний виконавчим директором ОСОБА_4, котрий діяв на підставі статуту, що суперечить п.7.1 ст.7 статуту товариства "Органи управління", який діяв на момент укладення договору в якому зазначено, що органом управління товариства є виконавчий орган - зокрема директор, а з огляду на те, що в товариства директор відсутній то дана посадова особа (виконавчий директор ОСОБА_4Л.) не мав повноважень від імені СТОВ "Поділля" на підписання договору поставки №ТА0001376-16 від 29.09.2016.

Крім того, в обґрунтування своїх вимог відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) зазначає, що відповідно до п. 8.11. статуту товариства до компетенції зборів засновників належить: "затвердження договорів (угод) укладених на суму більше 5000000,00 грн", а даний спірний договір поставки укладений на суму - 74921,78 грн згоди на його укладання загальними зборами засновників товариства директору ОСОБА_4Л не було надано. З огляду на що, зміст даного договору суперечить ЦК України, особа яка його підписала не мала необхідного обсягу дієздатності, договір укладено з порушенням його учасником господарської компетенції, а волевиявлення учасника правочину не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Разом з цим представник відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним) посилається на відсутність в даному договорі необхідних істотних умов, зокрема ціни договору.

Вказані обставини, на думку відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним), є підставами для визнання укладеного з відповідачем договору поставки №ТА0001376-16 від 29.09.2016 недійсним.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача за зустрічним позовом (позивача за первісним) та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Отже, позивач, звертаючись до суду з даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір поставки, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

При цьому, пред'явлення позову про визнання недійсним правочину не є універсальним способом захисту прав, а застосовується з метою припинення для сторін правочину встановлених у ньому зобов'язань, проведення реституції сторін правочину, або відшкодування шкоди, заподіяної сторонам недійсного правочину.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими. Обов'язком позивача, відповідно до ст.33 ГПК України, є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Досліджуючи оспорюваний договір, судом встановлено, що від імені товариства з обмеженою відповідальністю "Дунапак Таврія" підписаний за дорученням №98 від 11.02.2016 - керівником відділу клієнтського сервісу ОСОБА_2 та за дорученням №175 від 10.11.2015 - головним бухгалтером ОСОБА_3, а зі сторони сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля" - виконавчим директором ОСОБА_4, котрий діяв на підставі статуту (а.с.14-16).

Позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним) заявивши зустрічний позов про визнання недійсним договору поставки, укладеного з відповідачем за зустрічним позовом (позивачем за первісним), за зустрічним позовом (відповідач за первісним) дані вимоги обґрунтовував, зокрема тим, що згідно п.7.1. ст.7 та п.8.11. ст. 8 статуту товариства в виконавчого директора ОСОБА_4 відсутні права, щодо підписання та укладання даного договору.

Проте, суд надаючи обєктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача за зустрічним позовом (відповідач за первісним), дійшов наступного висновку.

В силу ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Правовідносини, які виникають між юридичної особою та її органом, є представництвом, яке ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України визначено як обов'язок або право однієї сторони вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Діяльність представника має здійснюватись у межах повноважень. Частиною 1 ст. ст. 241 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Перевищення повноважень - це довільне збільшення представником обсягу права на здійснення правочинів, який встановлено вказівками особи, яку представляють, або нормами права. При перевищенні повноважень представник зі своєї ініціативи розширює межі наданого йому повноваження, не погодивши такий відступ з особою, яку представляють.

Поряд з цим, у пункті 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. зазначено, у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Що ж до кола повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені цієї особи, то воно визначається її установчими документами, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджене юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Як встановлено судом, позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним) не доведено та не надано жодного доказу стосовно обізнаності відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) відносно обмежень ОСОБА_4 на укладення з ним від імені за первісним позовом (відповідачем за зустрічним) оспорюваного договору поставки. Водночас, ст. 92 ЦК України визначає презумпцію наявності у керівника повноваження на здійснення дієздатності юридичної особи та передбачає, що орган або особа, яка виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Крім того, судом не беруть до уваги та спростовуються наявними матеріалами справи, твердження позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) відносно подальшого схвалення ним спірного договору поставки.

Виходячи з положень ст. 241 Цивільного кодексу України, можливі два варіанта поведінки особи, яку представляють, при представництві з перевищенням повноважень:

- схвалення правочину;

- відмова від його схвалення.

Схвалення правочину можливе у різних формах. По-перше, якщо особа, яку представляють, прямо заявила про це. Для уникнення можливих проблем з метою захисту інтересів представника і третьої особи - сторони правочину бажано оформляти заяву письмово. По-друге, шляхом конклюдентних дій, які свідчать про прийняття до виконання правочину. Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Пунктом 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 р. визначено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Виконання спірного договору СТОВ "Поділля" шляхом прийняття ним товару від ТОВ "Дунапак Таврія" за видатковою накладною №8227 від 12.10.2016 (а.с. 20), що стверджується матеріалами справи, свідчать про схвалення юридичною особою дій свого представника (особи, що підписала договір від імені директора), а відтак договір не може бути визнаний недійним з цієї підстави. Позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним) не надано суду жодного доказу, що вказаний товар було повернуто постачальнику, доказів про його неприйняття, доказів щодо предявлення відповідачу претензій по якості, кількості та асортименту поставленого товару, а відтак вказане свідчить про виконання сторонами договору поставки №ТА0001376 від 29.09.2016 та про наступне його схвалення позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи між сторонами було складено, підписано та скріплено печатками сторін акт звірки взаєморозрахунків за договором №ТА0001376-16 від 29.09.2016 станом за період: вересень-листопад 2016 року (а.с.23).

Також судом критично оцінюються та не беруться до уваги доводи позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним) про те, що спірний договір є недійсним, оскільки згідно статуту директор товариства не може делегувати іншій особі виконання своїх повноважень в обсязі більшому ніж сам на те має право, так як статутом СТОВ "Поділля" передбачено, що директор від імені товариства укладає будь-які угоди на суму, що не перевищує 5000000 грн без попереднього погодження із загальними зборами учасників, а угоди на суму, котра перевищує 5000000 грн з попереднім погодженням їх загальними зборами учасників.

З матеріалів справи вбачається, що положеннями пунктів 9.1. та 9.3. статуту СТОВ "Поділля" передбачено, що директор вирішує всі питання діяльності товариства, за винятком питань, що віднесені до виключної компетенції зборів засновників, він діє від імені товариства, без довіреності представляє його у відносинах з юридичними та фізичними особами, укладає договори та інші угоди і має право надання надання таких доручень на укладення таких угод тощо.

З огляду на викладене директор наділений повноваженнями, щодо укладає від імені товариства будь-яких угод на суму, що не перевищує 5000000 грн без попереднього погодження загальними зборами учасників, а угоди на суму, що перевищує 5000000 грн з попереднім погодження із загальними зборами.

У п. 3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р. зазначено, відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства. Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт незатвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Таким чином, статутом СТОВ "Поділля" не передбачено укладення загальними зборами учасників товариства будь-яких угод на суму, що не перевищує 5000000 грн, а передбачено лише їх затвердження, яке за своєю природою є різним із поняттям укладення. А відтак, у суду відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним із вказаних мотивів позивача за первісним позовом.

За таких обставин, враховуючи вище викладене в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічної позовної заяви про визнання договору поставки №ТА0001376-16 від 29.09.2016 недійсним.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Вирішуючи питання розподілу судовий витрат суд керується ст.49 ГПК України, покладаючи судовий збір за первісним позовом покладаються на відповідача за первісним позовом, а витрати по оплаті судового збору за зустрічним позовом покладаються на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля" (23340, Вінницька область, Тиврівський район, с.Строїнці, вул.50-річчя Жовтня, 8; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Дунапак Таврія" (75101, Херсонська область, м.Олешки, вул.Гвардійська, 103; ) 74921,78 грн основної заборгованості; 7285,88 грн пені; 781,07 грн 3% річних; 2881,55 грн інфляційних втрат та 1600 грн судового збору.

2. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В позові в частині стягнення 0,99 грн 3% річних відмовити.

4. Відмовити у зустрічному позові сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля" (23340, Вінницька область, Тиврівський район, с.Строїнці, вул.50-річчя Жовтня, 8; ) в повному обсязі.

5. Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 07 червня 2017 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - відповідачу - СТОВ "Поділля" (23340, Вінницька область, Тиврівський район, с.Строїнці, вул.50-річчя Жовтня, 8).