ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2017 справа № 913/1247/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: ОСОБА_4 ОСОБА_5, за довіреністю; не зявився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплосервіс Станично-Луганського району", смт. Станиця, Луганська область
на рішення Господарського суду Луганської області
від14.02.2017 (підписано 20.02.2017)
у справі№ 913/1247/16 (суддя Василенко Т.А.)
за позовомКомунального підприємства "Теплосервіс Станично-Луганського району", смт. Станиця, Луганська область
доГоловного територіального управління юстиції у Луганській області, м. Сєвєродонецьк, Луганська область
простягнення основного боргу у сумі 50 003,18грн., пені у сумі 38 253,52грн., інфляційних у сумі 41 949,44грн., 3% річних у сумі 3 144,12грн.
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року до господарського суду звернулось Комунальне підприємство "Теплосервіс Станично-Луганського району", смт. Станиця, Луганська область (Позивач) із позовом до Головного територіального управління юстиції у Луганській області, м. Сєвєродонецьк, Луганська область (Відповідач) про стягнення основного боргу у сумі 50 064,03грн., пені у сумі 38 501,26грн., інфляційних у сумі 30 901,54грн., 3% річних у сумі 3 164,49грн.

Протягом розгляду справи позивачем в порядку ст. 22 ГПК України неодноразово змінювався розмір позовних вимог та остаточно він просив стягнути з відповідача основний борг у розмірі 50 003,18грн. за договорами про закупівлю за державні кошти №432 від 12.06.2013, №3 від 10.04.2014, №3/15 від 05.06.2015, пеню у розмірі 38 253,52грн., 3% річних у розмірі 3 144,12грн., інфляційних у розмірі 41 949,44грн. Зазначені вимоги прийняті господарським судом до розгляду.

Рішенням господарського суду Луганської області від 14.02.2017 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача борг у сумі 34 382,29 грн. за договором про закупівлю за державні кошти № 3 від 10.04.2014р., інфляційні у розмірі 1 699,39грн., пеню у розмірі 1,51грн., 3% річних у розмірі 22,73грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить спірне рішення господарського суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог заявник скарги посилається на те, що судом першої інстанції при винесенні рішення неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом не повно зясовані обставини, що мають значення для справи.

Зокрема, заявник апеляційної скарги наполягає на тому, що судом першої інстанції не вірно досліджені докази, які надані позивачем та є безспірним підтвердженням факту отримання відповідачем послуг та виникненням відповідного зобовязання з їх оплати на підставі договорів.

Апелянт також зазначає, що відсутність рахунку для оплати не дає правам стверджувати про безпідставність вимог позивача, оскільки зобовязання виникають безпосередньо з договору та акту-приймання-передачі наданих послуг.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, надав пояснення, аналогійні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, але через канцелярію суду надав відзив, яким вважав рішення суду законним та обґрунтованим, тому просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також просив розглядати справу у відсутності його представника.

У звязку з викладеним судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача, який не скористався правом участі в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами були укладені договори про закупівлю за державні кошти №432 12.06.2013 (далі Договір № 432), № 3 від 10.04.2014 (далі Договір № 3) та № 3/15 від 05.06.2015 (далі Договір № 3/15), умови яких в частині, зокрема, предмету Договору, порядку проведення розрахунків, а також прав та обовязків сторін є аналогійними.

Згідно умов п. 1.1 Договорів, позивач зобовязався у 2013, 2014 та 2015 роках відповідно поставити відповідачу послуги з постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, належної якості в обємах, визначених цим договором (Додаток №1) до межі балансової та експлуатаційної належності (Додаток №2), за параметрами теплоносія на вході мереж відповідача, які відповідають температурному графіку теплової мережі, а відповідач прийняти і оплатити такі послуги у повному обсязі, згідно із встановленими відповідно до діючого законодавства України тарифами, у строки, передбачені Договором (а.с.8-11, 14-17, 21-24).

Розділом 4 Договорів сторони визначили порядок здійснення оплати шляхом оплатив пятиденний строк відповідачем предявлених позивачем рахунків, які направляються відповідачу поштою або вручаються під підпис.

Як стверджує позивач, на виконання умов Договорів у грудні 2013 року, січні-грудні 2014 року та жовтні 2015 року ним були надані відповідачу послуги з постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, що підтверджується актами на включення опалення №5 від 20.10.2013 та від 31.10.2014 (а.с. 47-48, т.1), актами прийому-передачі, та рахунками, копії яких наявні у матеріалах справи (т.1 а.с. 31-45, 32-46).

В якості доказів надання послуг відповідачу, позивачем до справи додані звіти про подачу теплової енергії, відомості про нарахування плати з показниками та звіти про використання природного газу, за якими підтверджується факт надання підприємством позивача послуг у спірні періоди.

Згідно до претензії №131 від 17.05.2016, що надана разом із рахунками і актами приймання-передачі, позивач вимагав відповідача погасити наявну заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 50 003,18грн. за періоди грудня 2013 року за Договором №432, вересня-грудня 2014 року за Договором №3 (а.с.49, т.1).

Відповідач відповіддю №10710/15/10.2 від 21.06.2016 повідомив про відсутність заборгованості перед останнім (а.с.176, т.1), що і стало підставою звернення позивача до суду із вимогами щодо стягнення з відповідача заборгованості: за Договором № 432 в сумі 10 226,87 грн. за період грудень 2013 року; за Договором № 3 в сумі 38 404,19 грн. за період січень грудень 2014 року та за Договором № 3/15 в сумі 1 372,12 грн. за жовтень 2015 року.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про теплопостачання", регулювання відносин у сфері теплопостачання має особливості, викликані об'єктивними умовами функціонування систем теплопостачання, зокрема, централізованим теплопостачанням споживачів від теплоелектроцентралей і котелень, які входять до об'єднаної енергетичної системи України, а приписами ч.ч. 5, 6 ст. 19 вказаного Закону встановлено, що теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі, а споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв, а пунктом 3 статті 20 вказаного Закону передбачено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Правила користування тепловою енергією, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198 (далі Правила), визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про теплопостачання", серед основних обов'язків споживача є додержання вимог договору та нормативно-правових актів. Пункт 40 Правил передбачає, що споживач зобов'язаний дотримуватись вимог нормативно-технічних документів та договору, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Згідно ст. 276 ГК України, відповідач зобов'язаний був оплатити відпущену теплову енергію у встановлений термін за встановленими цінами.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

В даному випадку, розділами 4 Договорів сторони узгодили, що відповідач повинен оплатити послуги протягом 5 днів з дня отримання рахунків, які направляються позивачем поштою або вручаються під підпис.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Встановлено, що згідно розрахунку позивача заборгованість за Договором № 432 (а.с. 109, т. 1) загальна сума боргу 10 226,87 грн. за період грудень 2013 року згідно рахунків №№ 234-Т, 235-Т від 15.12.2013, № 235-А від 01.12.2013, 258-Т, 259-Т від 31.12.2013.

При цьому доказів вручення, направлення або передачі вказаних рахунків відповідачу позивачем не надано, як не надано і доказів надання відповідних послуг за вказаний період, зокрема, актів приймання-передачі послуг з теплопостачання.

Згідно розрахунку позивача заборгованість за Договором № 3 (а.с. 114-118, т. 1) загальна сума боргу за період січень грудень 2014 року становить 38 404,19 грн., разом з тим, доказів направлення або вручення відповідачу рахунків № 93-А від 01.05.2014, 112-А від 01.06.2014, 113-А від 01.06.2014, 146-А від 01.08.2014 на загальну суму 4 021,90 грн. позивачем не надано, також не надано відповідних актів.

Встановлено, що на суму заборгованості 34 382,29 грн. позивачем виставлялися та передавалися відповідачу відповідні рахунки, перелік яких вказаний у відповідному розрахунку. Також між сторонами у справі на зазначену суму були підписані акти приймання-передачі за період січень 2014 року березень 2014 року, вересень 2014 року грудень 2014 року (а.с. 142-162, т.1).

Згідно розрахунку позивача заборгованість за Договором № 3/15 (а.с. 112, т. 1) загальна сума боргу становить 1 372,12 грн. і утворилась в жовтні 2015 року та на думку позивача підтверджується актом приймання-передачі №328. При цьому самого рахунку на вказану суму та доказів його направлення відповідачу позивачем не надано, а акт приймання передачі не містить строків для оплати.

Тобто, в даному випадку власне сам позивач припустив порушення п. 4.2 Договору № 3/15 та не виконав певні дії, спрямовані на своєчасне отримання відповідних коштів.

В той же час, розрахунки позивача щодо суми основного боргу (а.с. 114-118, т. 1) додані до заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 101, т. 1) свідчать про те, що останнім, при нарахуванні відповідних сум були враховані доводи відповідача щодо певних рахунків та проведення останнім певних проплат.

За таких підстав судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором № 3 в сумі 34 382,29 грн. та відмову у задоволенні решти вимог про стягнення заборгованості.

За порушення відповідачем строків оплати за Договорами, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 3 144,12 грн. за загальний період з 01.01.2015 по 08.12.15 та інфляційні нарахування в сумі 41 949,44 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок суду першої інстанції, в частині стягнення з відповідача 22,73 грн. 3% річних та інфляційних в сумі 1 699,39 грн. судова колегія вважає його вірним.

Також позивач просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 38 253,52 грн. за загальний період 01.01.2015 по 08.12.15, обґрунтовуючи її вимогами ст. 549 ЦК України.

Сторони в п. 7.3.1 Договорів передбачили, що за прострочення зобовязань з оплати наданих послуг відповідач сплачує пеню в розмірі 0,1% вартості послуг, з яких допущено прострочення.

Згідно п.п 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок стягнутої судом першої інстанції суми пені за порушення зобовязання щодо оплати наданих послуг теплопостачання в розмірі 1,45 грн., судова колегія вважає його вірним.

Щодо висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні решти позовних вимог у звязку із їх недоведеністю та необґрунтованістю, судова колегія вважає його також вірним.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Луганської області від 14.02.2017 року у справі № 913/1247/16 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплосервіс Станично-Луганського району", смт. Станиця, Луганська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 14.02.2017 року у справі № 913/1247/16 залишити без змін.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.В. Стойка

Судді: І.В. Зубченко

ОСОБА_3