КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2017 р. Справа№ 910/1595/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: не з'явився;

відповідача-1: Татаріна О.Ю.;

відповідача-2: Скоробагатько Д.П.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-

страхова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 13.03.2017р.

у справі №910/1595/17 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія

"Арсенал страхування"

до 1) Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-

страхова компанія"

2) Комунального підприємства "Київпастранс"

про стягнення 22 542,15 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (далі - відповідач-1) грошових коштів у розмірі 14 074,51 грн. та з Комунального підприємства "Київпастранс" (далі - відповідач-2) грошових коштів у сумі 8 467,64 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що грошові кошти, які просить стягнути позивач з відповідачів становлять залишок страхового відшкодування, виплаченого страхувальнику позивача у зв'язку з настанням страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), оскільки цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП була застрахована у відповідача-1 за полісом страхування №АІ/5207592. Окрім того, водій, який спричинив ДТП, на час її настання перебував у трудових відносинах з відповідачем-2. До позивача перейшло право вимоги до відповідача-1, як страхувальника забезпеченого транспортного засобу, водій якого спричинив ДТП, але відповідач-1 лише частково здійснив виплату страхового відшкодування позивачу. Також до позивача перейшло право вимоги до відповідача-2 щодо залишку завданої шкоди, не покритої страховиком винної в ДТП особи.

Відповідач-1 проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та невідповідності вимогам чинного законодавства вимог позивача відносно відповідача-1. Зокрема, відповідач-1 зазначав наступне:

- відповідно до п.7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003р. №142/5/2092 (далі - Методика) значення коефіцієнту фізичного зносу має бути розраховано за умови, що строк експлуатації транспортного засобу виробництва інших країн, ніж країни СНД, перевищує 7 років;

- у свідоцтві про реєстрацію застрахованого позивачем транспортного засобу зазначено, що рік його випуску - 2007. Отже, станом на дату ДТП строк його експлуатації становить 8,73 роки, що перевищує 7 років і, відповідно до п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, є підставою для обрахунку коефіцієнту фізичного зносу;

- про необхідність застосування коефіцієнту фізичного зносу деталей транспортних засобів у подібних правовідносинах наголошував Верховний Суд України в постанові від 23.12.2015р. у справі №6-2587цс15, Вищий господарський суд України в постановах від 19.04.2016р. у справі №917/2153/15, від 28.05.2015р. у справі №910/22832/14 та Київський апеляційний господарський суд в постанові у справі №910/5824/16 від 22.06.2016р.;

- відповідач-1, як страховик відповідальності винної у ДТП особи, на підставі спеціальної норми, а саме ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, на підставі ст. 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків;

- покладення на відповідача-1 обов'язку сплатити збитки в більшій сумі, ніж визначена законодавством , є безпідставним;

Відповідач-2 заперечував проти позовних вимог, але письмовий відзив на позов не подавав, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2017р. у справі №910/1595/17 позов було задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача-1 на користь позивача грошові кошти у розмірі 14 074,51 грн. та 999,04 грн. витрат по сплаті судового збору. Окрім того, присуджено до стягнення з відповідача-2 на користь позивача грошові кошти у розмірі 8 467,64 грн. та 600,96 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач-1 звернувся до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017р. у справі №910/1595/17 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до відповідача-1 відмовити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення по суті заявлених вимог. Загалом, доводи апеляційної скарги відповідача-1 ідентичні тим, які наводилися ним під час розгляду справи Господарським судом міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2017р., апеляційну скаргу Приватного акціонерного Товариства "Українська пожежно-страхова компанія" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2017р. (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.05.2017р.

В судовому засіданні 25.05.2017р. представники відповідачів підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просили суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017р. у справі №910/1595/17 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до відповідача-1 відмовити.

В судовому засіданні 25.05.2017р. представник позивача заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 25.05.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 01.06.2017р.

В судовому засіданні 01.06.2017р. представники відповідачів підтримали пояснення надані у попередньому судовому засіданні, просили суд апеляційну скаргу задовольнити.

Представник позивача в судове засідання 01.06.2017р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надійшло.

Оскільки явка представників сторін у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника позивача за наявними у справ матеріалами.

В судовому засіданні 01.06.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, надані у попередньому судовому засіданні, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

13.10.2014р. між позивачем, як страховиком, та ОСОБА_5, як страхувальником, було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №945/14-Т/К/01 (далі - Договір добровільного страхування) (том справи - 1, аркуші справи - 27-31).

За умовами Договору добровільного страхування (п.п.4, 5, 7) предметом останнього є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням або розпорядженням наземним транспортним засобом (марки Ford Fusion, державний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, сірого кольору) та іншим майном, вказаним у розділах 5, 6 цього договору. Страховими ризиками згідно з п.п.22.2 договору є: викрадення; збитки внаслідок ДТП; збитки внаслідок інших подій.

Відповідно до п.12.3 Договору добровільного страхування у випадку завдання збитків внаслідок ДТП, які призвели до пошкодження транспортного засобу, франшиза становить 0,00 грн.

Умови виплати страхового відшкодування наведені в п.17 Договору добровільного страхування, відповідно до п.п.17.1, 17.3 страхове відшкодування виплачується на базі СТО на вибір страхувальника без урахування експлуатаційного зносу.

16.09.2015р. по вул. Олени Теліги, 1 у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки МАЗ 103076 (д.р.н. НОМЕР_2) під керуванням ОСОБА_6, автомобіля марки Ford Fusion (д.р.н. НОМЕР_1) під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля марки Chevrolet Niva (д.р.н. НОМЕР_3) під керуванням ОСОБА_7 (довідки про ДТП - том справи - 1, аркуші справи - 19-20).

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 19.11.2015р. у справі №761/29966/15-п ДТП сталася в результаті порушення ОСОБА_6 п.13.1 Правил дорожнього руху України, якого визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу про адміністративне правопорушення України, та притягнуто до адміністративної відповідальності (том справи - 1, аркуш справи - 21).

Внаслідок ДТП зазнав механічних пошкоджень автомобіль марки Ford Fusion (д.р.н. НОМЕР_1).

Страхувальник позивача звернувся до нього із заявою про настання страхового випадку (том справи - 1, аркуш справи - 32).

Згідно з рахунком №УККЗ004786/ від 23.09.2015р., виставленим Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу марки Ford Fusion (д.р.н. НОМЕР_1) складає 58 867,64 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 52).

Позивач визнав ДТП, яка сталася 16.09.2015р., страховим випадком, про що ним було складено страховий акт №945/14-Т/К/01-1-1 від 06.10.2015р., згідно з яким загальна сума страхового відшкодування становить 58 467,64 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 22).

На виконання умов Договору добровільного страхування позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 58 467,64 грн., що підтверджується платіжним дорученням №37634 від 06.10.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 23).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на підставі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до нього перейшло право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Оскільки на момент скоєння ДТП цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки МАЗ 103076 (д.р.н. НОМЕР_2) була застрахована відповідачем-1 за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/5207592, позивач звернувся до відповідача-1 із заявою про виплату страхового відшкодування №1/к від 05.01.2016р., у відповідь на яку в листі вих.№663/18 від 22.02.2016р. (том справи -1, аркуш справи - 25) відповідач-1 повідомив про перерахування страхового відшкодування у загальній сумі 35 925,49 грн.

Оскільки винна в ДТП особа на час настання страхового випадку перебувала у трудових відносинах з відповідачем-2, позивач направив відповідачу-2 претензію, в якій вимагав виплатити суму страхового відшкодування у розмірі 22 542,15 грн., яка становить різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою відповідача-1.

Зважаючи на те, що грошові кошти у сумі 22 542,15 грн. не були перераховані позивачу, останній звернувся за захистом своїх прав до суду та просив стягнути вищевказану суму коштів з відповідачів, а саме: з відповідача-1- 14 074,51 грн., з відповідача-2- 8 467,64 грн.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши позовні вимоги нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду частково погоджується з висновками місцевого господарського суду, з наступних підстав.

Порядок виплати страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України „Про страхування".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування" страхуванням є вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Закон України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, яка здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників шляхом здійснення такого відшкодування страховиком при настанні страхового випадку.

Відповідно до п.1.12 ст. 1 названого Закону дорожньо-транспортна пригода - це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Тобто, здійснивши виплату страхового відшкодування, позивач набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Як уже зазначалося вище, шкоду було заподіяно водієм автомобіля марки МАЗ 103076, (д.р.н. НОМЕР_2) ОСОБА_6 під час експлуатації вказаного автомобіля, і його вину у вчиненні ДТП встановлено постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.11.2015р. у справі №761/29966/15-п.

На час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки МАЗ 103076, (д.р.н. НОМЕР_2) була застрахована відповідачем-1 на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/5207592 (ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб - 50 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн.). Отже, відповідач-1 є особою, на яку вказаним Полісом покладено обов'язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації автомобіля марки МАЗ 103076, (д.р.н. НОМЕР_2), на час ДТП.

Відповідно до п.22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В п.12.1 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (ст. 9 Закону України "Про страхування").

В процесі судового розгляду було встановлено, що відповідачем-1 частково визнані ще до подачі даного позову пред'явлені до нього позивачем вимоги на суму 35 925,49 грн., виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, що не заперечується сторонами.

Відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, збільшення від нуля до одиниці коефіцієнту зносу деталей автомобіля впливає на зменшення вартості його відновлювального ремонту, та при наявності коефіцієнту зносу деталей автомобіля про встановлення вартості його відновлювального ремонту застосування такого коефіцієнту є обов'язковим.

Колегією суддів враховано посилання позивача на те, що як умовами Договору добровільного страхування, так і ст. 27 Закону України «Про страхування» передбачено здійснення розрахунку вартості відновлювального ремонту без урахування фізичного зносу, однак суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

В п.2.1 ст. 2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Вказана норма кореспондується з ч.2 ст. 999 Цивільного кодексу України, згідно з якою до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відтак, у спорах пов'язаних з відшкодуванням шкоди за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, покладений Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на страховика (винної особи), у межах встановлених даним Законом та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, також встановлений і ст. 1194 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, враховуючи положення Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст. 1194 Цивільного кодексу України, обов'язок з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, лежить на страховикові цієї особи у межах встановлених лімітів, з урахуванням франшизи та у межах шкоди, яка покривається страховиком згідно із законом та договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, а у решті на особі, яка завдала цю шкоду, і яка не покрита її страховиком.

За загальним правилом згідно з ст. 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежує розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність (п.22.1 ст. 22 - межами ліміту відповідальності; ст. 29 - вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством; відповідно до п.п.32.4, 32.7 ст. 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з п.12.1 ст. 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту).

Відповідно до п.22.1 вищенаведеного Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно з положеннями п.36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому або погодженим з ним особам, які, зокрема, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування.

Водночас, відповідно до п.36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Враховуючи вищевказане, різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з врахуванням зносу, який відшкодовує страховик згідно з Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на підставі ст. 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Отже, відповідач-1, як страховик відповідальності винної у ДТП особи, на підставі спеціальної норми ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, як вказано вище, на підставі ст. 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015р. у справі №3-50гс15, яка вказує, що Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування, тобто у даному випадку - позивача, визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої Звітом про оцінку транспортного засобу.

Окрім того, в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017р. у справі №3-1344гс16 зазначено про те, що відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК відшкодовує особа, яка завдала збитків. У відповідача у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (50 000,00 грн.) і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи із вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи.

Відповідно до ч.1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як уже зазначалося вище, ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" стосується не обсягу зобов'язання страховика за договором добровільного страхування, а обсягу відповідальності страховика за полісом обов'язкового страхування перед третіми особами у випадку завдання його страховиком шкоди цим третім особам.

Таким чином, доводи відповідача-1, викладені у відзиві на позов та в апеляційній скарзі щодо його обов'язку, як страховика за договором обов'язкового страхування, здійснити виплату (страхове відшкодування) вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу деталей пошкодженого у ДТП автомобіля не суперечить та кореспондується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постановах від 15.04.2015р. у справі №3-50гс15, від 22.03.2017р. у справі №3-1344гс16, де вказано, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування набув права зворотної вимоги до страхувальника винної особи у сумі страхового відшкодування у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи та коефіцієнту фізичного зносу деталей. Тобто, саме у межах фактичних затрат, а не в такому ж точному їх розмірі.

Зважаючи на умови Полісу №АІ/5207592 та положення ст. ст. 12, 22, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. ст. 9, 27 Закону України "Про страхування" та ст. ст. 993, 1192 Цивільного кодексу України, у відповідача-1 в зв'язку з настанням ДТП виник обов'язок відшкодувати позивачу шкоду, в межах ліміту його відповідальності за спірним страховим випадком (50 000,00 грн.) та в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача в зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, тобто в сумі 35 925,49 грн. (аналогічна правова позиція в подібних спорах викладена в постановах Вищого господарського суду України від 06.04.2016р. у справі №910/25583/15, від 14.06.2016р. у справі №910/14337/15, постановах Верховного Суду України від 22.03.2017р. у справі №3-1344гс16, від 22.03.2017р. у справі №3-1304гс16).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, звіту №20 від 29.09.2015р., складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Незалежна експертно-асистуюча компанія» (том справи - 1, аркуші справи - 33-34), при визначенні вартості відновлювального ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу суб'єктом оціночної діяльності не розраховувався коефіцієнт фізичного зносу деталей. Хоча в самому звіті міститься посилання на п.п.7.38-7.41 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої Міністерством юстиції України та Фондом державного майна України 24.11.2003р. (в редакції наказу від 24.07.2009р. №1335/5/1159), згідно з якою, враховуючи строк експлуатації застрахованого позивачем автомобіля (2007 року випуску), при здійсненні розрахунку мав враховуватися коефіцієнт фізичного зносу деталей.

Відповідний розрахунок відповідачу-1 було здійснено аварійним комісаром Корж А.І. (том справи - 1, аркуші справи - 57-58), згідно з яким коефіцієнт фізичного зносу застрахованого позивачем автомобіля становить 0,5490.

При здійсненні розрахунку страхового відшкодування відповідачем-1 враховувалися дані наданої позивачем калькуляції, а саме наступні показники: 9 404,64 грн. - вартість робіт; 8 002,61 грн. - вартість матеріалів; 41 060,39 грн. - вартість складових, які підлягають заміні. Однак, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, вартість складових, що підлягають заміні становить 18 518,24 грн. (41 060,39 * (1-0,549) = 18 518,24). Таким чином, розмір страхового відшкодування, який підлягав виплаті відповідачем-1 складає 35 925,49 грн. (9 404,64 + 8 002,61 +18 518,24 = 35 925,49).

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач-1 ще до подачі даного позову виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 35 925,49 грн. Доводи позивача про зобов'язання відповідача-1 виплатити йому більшу суму на 14 074,51 грн. (50 000,00 грн. (ліміт відповідальності відповідача-1 за полісом №АІ/5207592) - 35 925,49 грн. (виплачене відповідачем-1 страхове відшкодування = 14 074,51 грн. (сума, заявлена до стягнення з відповідача-1 у даній справі) є безпідставними, такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства і судовій практиці Верховного Суду України, про яку зазначалося вище, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача-1 страхового відшкодування у розмірі 14 074,51 грн. задоволенню не підлягають.

Вищевказані обставини не були враховані місцевим господарським судом під час вирішення спору у даній справі.

Відносно вимог до відповідача-2 колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з урахуванням положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст. 1194 Цивільного кодексу України, обов'язок з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, лежить на страховикові цієї особи у межах встановлених лімітів, з урахуванням франшизи та у межах шкоди, яка покривається страховиком згідно із законом та договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, а у решті на особі, яка завдала цю шкоду, і яка не покрита її страховиком.

В ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За правилом, закріпленим в ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, відповідальність юридичної особи настає у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації (аналогічна правова позиція наведена в постанові Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди").

Наявні в матеріалах справи докази, зокрема, довідка Автобусного парку №2 Комунального підприємства «Київпастранс» (том справи - 1, аркуш справи - 91), свідчать про те, що винна у ДТП особа - водій ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах із відповідачем-2, за ним було закріплено автомобіль (автобус) марки МАЗ (д.р.н. НОМЕР_2), при експлуатації якого спричинено ДТП. Вказана особа заподіяла шкоду страхувальнику позивача під час виконання трудових обов'язків, а тому у відповідача-2 виникло зобов'язання відшкодувати позивачу суму спричиненої шкоди, що не ввійшла до страхової виплати.

Доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Колегією суддів враховано усні пояснення, надані представником відповідача-2 в судовому засіданні Київського апеляційного господарського суду, про наявність у нього зауважень до визначеного позивачем розміру завданих збитків. Однак в матеріалах справи відсутні будь-які письмові пояснення, заяви чи клопотання відповідача-2 з цього приводу.

З урахуванням положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст. 1194 Цивільного кодексу України, в даному випадку у відповідача-2 виник обов'язок з відшкодування завданої його співробітником під час керування належним відповідачу-2 транспортним засобом шкоди, яка не була покрита страховиком відповідача-2, а саме у сумі 22 542,15 грн. (58 467,64 грн. (виплачене позивачем страхове відшкодування) - 35 925,49 грн. (страхове відшкодування, виплачене відповідачем-1, як страховиком відповідача-2) = 22 542,15 грн.).

Однак, враховуючи розмір та межі позовних вимог до відповідача-2, а також відсутність клопотання про вихід за межі позовних вимог в порядку, передбаченому ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги позивача до відповідача-2 підлягають задоволенню саме у заявленому позивачем розмірі, тобто - 8 467,64 грн. При цьому позивач не позбавлений можливості реалізувати своє право на стягнення з відповідача-2 грошових коштів у сумі 14 074,51 грн. в порядку окремого позовного провадження.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги відповідача-1 повністю підтвердилися, що в свою чергу свідчить про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи і, як наслідок, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Приймаючи до уваги обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017р. у справі №910/1595/17 - скасуванню в частині задоволення позовних вимог до відповідача-1, з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у позові. В іншій частині оскаржуване судове рішення має бути залишене без змін.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за звернення з позовом до суду підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме: 600,96 грн. має бути покладено на відповідача-2, а 999,04 грн. - на позивача.

У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача-1, судові витрати за її подання покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017р. у справі №910/1595/17 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017р. у справі №910/1595/17 частково скасувати, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. В задоволенні позовних вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія» грошових коштів у сумі 14 074,51 грн. відмовити.

3. Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» грошові кошти у розмірі 8 467 (вісім тисяч чотириста шістдесят сім) грн. 64 копійки та витрати по сплаті судового збору у розмірі 600 (шістсот) грн. 96 коп.».

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» на користь Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» 1 760,00 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят гривень 00 копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

5. Матеріали справи №910/1595/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова