КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2017 р. Справа№ 911/2242/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Отрюха Б.В.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 30.05.2017 року по справі №911/2242/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей"

на рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2016р.

у справі №911/2242/16 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей"

про стягнення заборгованості у сумі 138 957,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 138 957,52 грн. у зв'язку із порушенням умов договору про надання послуг № 3Д від 25.11.2015.

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.08.2016 №911/2242/16 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 111 000,00 грн. основного боргу, 20 060,46 грн. пені., 6 477,63 грн. інфляційних втрат, 1419,43 грн. 3% річних та 2084,36 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2016 №911/2242/16 скасувати частково та прийняти нове судове рішення, яким «…зменшити суму пені до 3 330,00 грн. (3% замість 18,1%) та пропорційно зменшити розмір пені та інфляційних нарахувань».

У доводах апеляційного оскарження відповідач посилався на те, що задоволена сума пені є надмірно великою у порівняні із сумою основного платежу, а тому на підставі ст. 233 ГК України її розмір підлягає зменшенню. Поряд з цим, відповідач наголосив на тому, що наразі підприємство перебуває у важкому фінансовому становищі, зростання курсу долара призвело до погіршення фінансових результатів підприємства та унеможливило здійснення посівної компанії в повному обсязі. Внаслідок наведеного, відповідач вважає, що стягнення окрім основного боргу похідних вимог у вигляді пені, 3 % річних та інфляційних втрат ще більше ускладнить фінансове становище товариства.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не скористався своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 96 ГПК України, та не надав колегії суддів письмовий відзив на скаргу відповідача, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції. Під час судового засідання представник позивача просив колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2016 №911/2242/16 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

До судового засідання від 30.05.2017 представник відповідача не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до абз.3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 встановлено, що у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За пунктом 3.9.2 постанови пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1. підпункту 3.9. названої постанови пленуму ВГСУ.

Враховуючи, що присутній представник позивача не заперечував проти розгляду апеляційної скарги у відсутності представника відповідача, взявши до уваги те, що відповідач є скаржником по даній справі, а тому саме він зацікавлений у тому, щоб з'явитися до судового засідання та здійснити правозахист, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2016 №911/2242/16 змінити, позов задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача основний борг у сумі 111 000,00 грн., 20 060,46 грн. пені, інфляційні втрати у сумі 5 726,45 грн., 3 % річних у сумі 1419,43 грн. грн., в решті позовних вимог відмовити, як обрахованих невірно, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.11.2015 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" (відповідач) було укладено Договір № 3Д (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору позивач зобов'язався виконати роботи (надати послуги) по дискуванню ґрунту трактором Case STX 500 (далі - Техніка) з використанням дискової борони Quivogne за можливості в кількості 1 шт., на площах відповідача, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити послуги згідно умов Договору.

Перелік робіт, дата початку виконання робіт, вартість робіт та перелік Техніки, за допомогою якої будуть виконуватись роботи, зазначалась в додатку №1 до Договору, який є невід'ємною частиною Договору. Приймання-передача виконаних робіт здійснювалась шляхом підпису сторонами акту виконаних робіт.

Згідно з розділом 3 Договору сторони погодили, що загальна ціна (сума) договору визначається загальною вартістю робіт, виконаних виконавцем, які підлягають оплаті Замовником за Договором. Замовник здійснює розрахунки з виконавцем за Договором шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок останнього: після підписання Договору замовник сплачує виконавцю авансову передплату в сумі 60 000,00 грн. без ПДВ. Решту вартості робіт за договором з урахуванням авансової передплати Замовник сплачує Виконавцю поетапно, а саме: протягом 3-х банківських днів з дати підписання проміжного акту прийому-передачі робіт за кожний відповідний період, який складає 500 га площі, на які виконувалась робота за Договором.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначив, що належно, якісно та у встановлені строки виконав свої зобов'язання стосовно виконання робіт, що підтверджується підписаним сторонами Актом № 1 приймання-передачі етапів виконаних робіт від 24.12.2015.

Наведені в підписаному сторонами Акті № 1 приймання-передачі етапів виконаних робіт від 24.12.2015 на суму 171 000,00 грн. роботи мали бути оплачені відповідачем протягом 3 днів з дати підписання Акту прийому передачі виконаних робіт, а саме до 27.12.2015.

Однак, відповідач своїх зобов'язань щодо оплатити послуг своєчасно та в повному обсязі не виконав. Позивач зазначив, що відповідно до п. 3.2.1. Договору відповідачем було здійснено передплату в сумі 60 000 грн., що підтверджується випискою з рахунку ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" від 24.06.2016, решту вартості виконаних робіт згідно Акту приймання-передачі етапів виконаних робіт №1 від 24.12.2015 на суму 171 000 - 60 000 = 111 000 грн. відповідачем не оплачено. Також, позивач повідомив, що з метою досудового врегулювання спору, 30.06.2016 він звертався до відповідача з листом-вимогою щодо сплати заборгованості в сумі 111 000 грн., яка залишена без відповіді та задоволення.

Відповідач у клопотанні про відкладення від 15.08.2016 виклав заперечення проти позову, посилаючись на відсутність відносин з позивачем, зазначивши при цьому, що вищезгаданий Договір ним не укладався, будь-які послуги не отримувались.

Враховуючи вищенаведені ствердження позивача та заперечення відповідача, місцевий господарський суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Договір № 3Д від 25.11.2015 та Акт приймання-передачі етапів виконаних робіт № 1 від 24.12.2015 на суму 171 000,00 грн. підписано директором відповідача та скріплено його печаткою, передплату в сумі 60 000 грн. здійснено також підприємством відповідача, що підтверджено банківською випискою. (а/с 17-21; 23)

В свою чергу, відповідач не надав обґрунтованих пояснень в спростування вищенаведених доказів, фактично, посилаючись на підроблення договору та акту, не надав жодних відомостей щодо звернення до правоохоронних органів з приводу наведених стверджень, про необхідність призначення експертизи не заявив.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції вірно встановлено, що матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості в сумі 111 000 грн. по сплаті основного боргу за виконання робіт (послуг) по дискуванню ґрунту згідно договору, що наразі відповідачем не спростовано, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану суму.

Окрім основного боргу, позивачем у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання з оплати наданих послуг заявлено до стягнення з відповідача 20 060,46 грн. пені, 6 477,63 грн. інфляційних втрат, 1419,43 грн. 3% річних за борговий період з 28.12.2015 по 31.05.2016.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.4.2 Договору в разі прострочення платежів за Договором Замовник сплачує Виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діятиме в період, за який стягується пеня, від вартості не виконаного вчасно зобов'язання за Договором, за кожний день допущеного прострочення.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Одним із видів неустойки є пеня, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Як вбачається з доданого до позову розрахунку, пеня нарахована за період з 28.12.2015 року, після настання строку оплати, по 31.05.2016 року, тобто, в межах шестимісячного строку, як передбачено п. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів здійснивши перерахунок пені, перевіривши визначені позивачем періоди нарахування пені, вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 20 060,46 грн. пені.

Стосовно заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат апеляційний господарський суд відзначає про таке.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з доданого до позову розрахунку, 3% річних та інфляційні втрати нараховані за період з 28.12.2015 року, тобто після настання строку оплати, по 31.05.2016 року, що відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку 3 % річних, погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 1419,43 грн. 3% річних за борговий період з 28.12.2015 по 31.05.2016, вважає такі вимоги позивача законними та обґрунтованими.

Як вбачається з позову Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача 6 477,63 грн. інфляційних втрат, вказавши у розрахунку період 12.2015 по 31.05.2016. Однак, колегія суддів, перевіривши наведений розрахунок позивача, вважає його помилковим, оскільки позивачем невірно визначено початок прострочення інфляційних втрат. За перерахунком колегії суддів вірною сумою стягнення інфляційних втрат є 5 726,45 грн. за борговий період з 28.12.2015 по 31.05.2016, а не 12.2015, як визначено позивачем. Згідно періоду визначеного позивачем - 12.2015 прострочення зобов'язання ще не настало.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У пункті 3.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вказано, що зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 №265 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

В силу приписів п. 1.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат дійшла висновку, що останній не відповідає вищевказаним приписам чинного законодавства. Здійснивши власний перерахунок, вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 726,45 грн. інфляційних втрат за борговий період з 28.12.2015 по 31.05.2016.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
28.12.2015 - 31.05.1.0525726.45116726.45
Таким чином, враховуючи вищенаведене, рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2016 №911/2242/16 в частині стягнення суми інфляційних втрат слід змінити, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 5 726,45 грн., в решті позовних вимог про стягнення інфляційних втрат колегія суддів відмовляє, як обрахованих невірно.

У доводах апеляційного оскарження відповідач посилався на те, що задоволена сума пені є надмірно великою у порівняні із сумою основного платежу, а тому на підставі ст. 233 ГК України її розмір підлягає зменшенню. Поряд з цим, відповідач зазначив і про те, що наразі підприємство перебуває у важкому фінансовому становищі, зростання курсу долара призвело до погіршення фінансових результатів підприємства та унеможливило здійснення посівної компанії в повному обсязі. Внаслідок наведеного, відповідач вважає, що стягнення окрім основного боргу похідних вимог у вигляді пені, 3 % річних та інфляційних втрат ще більше ускладнить фінансове становище товариства. Таким чином, за прохальною частиною апеляційної скарги відповідач просив колегію суддів рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2016 №911/2242/16 скасувати частково та прийняти нове судове рішення, яким «…зменшити суму пені до 3 330,00 грн. (3% замість 18,1%) та пропорційно зменшити розмір пені та інфляційних нарахувань».

Таким чином, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідач не заперечує факту наявності основного боргу, в свою чергу, не погоджується із стягненням із нього відповідного розміру похідних вимог у вигляді пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Колегія суддів, клопотання відповідача про зменшення пені до 3 330,00 грн. не приймає до уваги, з огляду на те, що таке не заявлялось під час розгляду даної справи у суді першої інстанції. Крім того стосовно даного клопотання зазначає про таке.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За умовами ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас, слід зазначити, що згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України , п.3 ч.1 ст.83 ГПК України за рішенням суду розмір штрафу та пені може бути зменшений у виняткових випадках, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п.42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008 якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку.

При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 16.09.2011 у справі №5005/4542/2011).

Окремо колегія суддів звертає увагу, що право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, - є правом суду. (Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.12.2013 №3-35гс13).

Враховуючи вищевикладене, дослідивши доводи апеляційного оскарження відповідача, зокрема посилання на важке фінансове становище, внаслідок чого слід скасувати частково рішення суду першої інстанції та стягнути зменшені суми похідних вимог, колегія суддів не приймає їх до уваги, при цьому зазначає, що відповідно до статті 44 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Пунктом 4 частини першої статті 44 Господарського кодексу України встановлено, що підприємництво здійснюється на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

За результатом апеляційного перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2016 №911/2242/16 змінити, позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача основний борг у сумі 111 000,00 грн., 20 060,46 грн. пені, інфляційні втрати у сумі 5 726,45 грн., 3 % річних у сумі 1419,43 грн. грн., в решті позовних вимог відмовити, як обрахованих невірно.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" на рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2016р. по справі №911/2242/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2016р. по справі №911/2242/16 змінити та викласти його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" (07211, Київська обл., Іванківський р-н, с. Мусійки, вул Леніна, 145, код - 38286727) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код - НОМЕР_1) 111 000 (сто одинадцять тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 20 060 (двадцять тисяч шістдесят) грн. 46 коп. пені, 5 726 (п'ять тисяч сімсот двадцять шість) грн. 45 коп. інфляційних втрат, 1 419 (тисяча чотириста дев'ятнадцять) грн. 43 коп. 3% річних та 2 073 (дві тисячі сімдесят три) грн. 09 коп. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовити.».

3. Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області.

4. Матеріали справи №910/24263/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

Б.В. Отрюх