ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

29 травня 2017 р. Справа № 902/538/14

Господарський суд Вінницької області у складі: головуючого судді Колбасова Ф.Ф., суддів: Банаська О.О., Нешик О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері (вул. Червоноармійська, 105, м. Вінниця) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168), Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці (вул. Стрілецька, 87, м.Вінниця, 21007)

до: Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області (вул. Столярчука, 3, м. Хмільник, Вінницька обл., 22000)

до: Державного підприємства "Хмільницьке лісове господарство" (вул. Курортна, 1, м.Хмільник, Вінницька обл., 22000)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )

про скасування розпорядження та державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, -

за участю секретаря судового засідання Вознюк К.В.,
за участю представників:
прокурор: Килівник Я.О. - сл. посвідчення №045132 від 14.12.16;

позивача-1 - Міністерство оборони України: Москаленко А.О. - довіреність №220/418/д від 22.12.2016р.;

позивача-2 - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця: Ткачук О.С.- довіреність №4921 від 26.12.2016 р.;

відповідача-1- Хмільницька районна державна адміністрація Вінницької області: не з`явився;

відповідача-2 - Державне підприємство "Хмільницьке лісове господарство": Середа А.В. - довіреність від 21.05.2017р.;

відповідача-2 - Державне підприємство "Хмільницьке лісове господарство": Сушко В.А. - довіреність від 31.01.2017р.

відповідача-2 - Державне підприємство "Хмільницьке лісове господарство": Заборський В.Б. - довіреність № б/н від 25.04.17р.;

третьої особи - військова частина НОМЕР_1 : не з`явився

ВСТАНОВИВ :

Заступник Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області про скасування розпорядження №162 від 30 березня 2007 року та державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №017894 від 07 серпня 2007 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Хмільницька районна державна адміністрація Вінницької області без достатніх правових підстав включила земельну ділянку, яка належить до земель оборони та перебуває на обліку КЕВ м. Вінниці, до складу земель, які підлягають передачі Державному підприємству "Хмільницьке лісове господарство".

28 квітня 2014р. порушено провадження у справі, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів - Військову частину НОМЕР_2 , яку в подальшому замінено правонаступником - Військовою частиною НОМЕР_1 та залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача - Державне підприємство "Хмільницьке лісове господарство".

Ухвалою від 20.05.2014р. виключено зі складу у часників процесу в якості третьої особи - Державне підприємство "Хмільницьке лісове господарство" та залучено до участі у справі в якості іншого відповідача.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 25.01.2016р. у даній справі позов задоволено повністю.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 15.06.2016р. у даній справі вказане рішення суду скасовано; прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.12.2016р. касаційну скаргу задоволено частково, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 15.06.2016р. та рішення Господарського суду Вінницької області від 25.01.2016 р. у справі №902/538/14 скасовано. Справу №902/538/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду Вінницької області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 12.01.2017р. справу №902/538/14 розподілено та передано на новий розгляд судді Колбасову Ф.Ф.

Ухвалою від 12.01.2017р. справу №902/538/14 прийнято на новий розгляд суддею Колбасовим Ф.Ф. та призначено судове засідання на 23.02.2017 року.

Ухвалою суду від 23.02.2017р. продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладення розгляд справи на 22.03.2017р. з метою надання сторонами додаткових доказів.

За результатами проведеного 22.03.2017 року засідання, судом встановлено, що справа №902/538/14 відноситься до категорії справ значної складності, виходячи з предмету та підстав позовних вимог, суперечливості доказової бази, що потребує додаткового витребування нових доказів. У зв`язку з цим суддею Колбасовим Ф.Ф. в судовому засіданні 22.03.2017 року було оголошено перерву для подання заяви про створення колегії у складі трьох суддів для розгляду даної справи.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів, для розгляду даної справи сформовано колегію у складі суддів: головуючого судді Колбасова Ф.Ф., суддів: Банаська О.О., Матвійчука В.В.

Ухвалою від 23.03.2017 справа прийнята до провадження колегією суддів у вищевказаному складі та призначена до розгляду в судовому засіданні на 11.04.2017.

Для надання сторонам можливості надати у справу додаткові докази, ухвалою від 11.04.2017р. судове засідання відкладено на 27.04.2017р.

На підставі службової записки головуючого судді Колбасова Ф.Ф., згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 27.04.2017 року, до складу колегії суддів з розгляду справи № 902/538/14 замість судді Матвійчука В.В. введено суддю Нешик О.С., в зв`язку з перебуванням судді Матвійчука В.В. у відпустці.

Ухвалою від 27.04.2017 року справа № 902/538/14 прийнята до провадження складом колегії суддів: головуючий суддя Колбасов Ф.Ф., судді Банасько О.О., Нешик О.С.

Ухвалою суду від 27.04.2017р. розгляд справи відкладено на 29.05.2017р.

Прокурор та представники позивачів в засіданні суду 29.05.2017р. позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Прокурор та позивачі у наданих до суду 23.02.2017р. поясненнях № 10/992, № 220 та №689 від 22.02.2017р. зазначили про те, що про порушення прав та свобод їм стало відомо внаслідок проведення прокурорської перевірки в червні 2011 року, а тому строк позовної давності в даних правовідносинах починає свій перебіг з червня 2011 року та відповідно закінчується в червні 2014 року, в той час як з вказаний позов було подано до суду 24.04.2014р., тобто в межах загального трирічного строку звернення до суду

11.04.2017 року до суду надійшли письмові пояснення Військової прокуратури Вінницького гарнізону Центрального регіону України (лист № 10/1779 від 10.04.2017 року), в яких зокрема зазначено про те, що помічником військового прокурора Вінницького гарнізону лейтенантом юстиції Сопівником А.В. було складено план проведення прокурорської перевірки дотримання посадовими особами КЕВ м. Вінниці Закону України "Про правовий режим майна в Збройних Силах України" та Земельного кодексу України, який затверджений військовим прокурором Вінницького гарнізону полковником юстиції М. Козачуком. За результатами проведеної перевірки, 23.06.2011 року заступником військового прокурора було виявлено порушення вимог Земельного кодексу України, що полягало у не виготовленні технічної документації із землеустрою, що посвідчує право на постійне користування земельною ділянкою площею 260 га в Хмільницькому районі та внесено відповідне подання до КЕВ м. Вінниця.

Також 11.04.2017 року до суду надійшли письмові пояснення (лист №479 від 10.04.2017 року), підписані представниками Міністерства оборони України та КЕВ м.Вінниці, в яких зокрема зазначено, що позивачі не пропустили строк позовної давності при зверненні з даним позовом до суду.

Представники відповідача-2 в судовому засіданні 29.05.2017р. проти позову заперечили в повному обсязі. 19.05.2014р. від відповідача-2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 просить відмовити в задоволені позову з наступних підстав, а саме: від часу здобуття незалежності України військова частина НОМЕР_2 належним чином не оформила право постійного користування землею, як того вимагає Земельний кодекс України; позивачем не надано документів, які б у встановленому законодавством порядку підтверджували б державну реєстрацію права користування спірною земельною ділянкою за військовою частиною НОМЕР_2 чи за квартирно-експлуатаційним відділом м. Вінниці; згідно вказаного акту площа земельної ділянки становить 269 га, а згідно Індивідуальної картки обліку земельної ділянки (форма 403), підписаної начальником КЕВ м. Вінниця, яка додається до позовної заяви, площа земельної ділянки становить 260 га; явна розбіжність в площах 269 га по акту та 260 га по картці обліку не дає можливості сприймати Государственный акт на право пользования землей як доказ, що підтверджує фактичну площу земельної ділянки, якою користується військова частина; щодо різниці площ позивач зрозумілих пояснень в позовній заяві не надає; межі військової частини А-1185 огороджені парканом протягом багатьох років, фактично з часу її існування і саме по цьому межовому знаку і проходило впорядкування земель Держлісгоспу з боку військової частини при виготовленні технічної документації, що передувало видачі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою; інші межові знаки, які б засвідчували існування якихось інших меж військової частини А- 1185 відсутні.

27.04.2017р. та 29.04.2017р. представником відповідача-2 надано до суду додаткові пояснення, в яких останній просив в позові відмовити з огляду на наступне: суперечливість висновків експертів; пропуск прокурором та позивачами строку позовної давності для звернення з вказаним позовом до суду; позивачем не доведено право користування ним земельною ділянкою, яка межує з земельною ділянкою ДП «Хмільницьке лісове господарство» з огляду на те, що в Державному акті Міністерства оборони України не зазначено, кому саме видається земельна ділянка; облікові картки, що містяться в матеріалах справи не є належними доказами, крім того, в різних облікових картках зазначається різна інформація про те на підставі яких документів обліковується земля; наказ Міністра оборони України не регулює процедуру погодження меж; командир військової частини мав право погоджувати межі за загальним порядком стосовно процедури погодження меж зі суміжними землекористувачами, відповідно до якого, межі може погоджувати керівник юридичної особи. Крім того, на думку відповідача-2, право постійного користування земельною ділянкою позивача припинено, відповідно до положень п.«В» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України, враховуючи той факт, що всі попередні військові частини, які користувалися землею припинили своє існування.

Також в судовому засіданні 29.05.2017р. представником відповідача-2 подано заяву про застосування строків позовної давності.

В судове засідання, призначене на 29.05.2017р. представники відповідача-1 -Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області та третьої особи - військової частини НОМЕР_1 не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи останні повідомлялись належним чином ухвалою суду від 27.04.2017р. яка направлялась рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

19.05.2014р. від відповідача-1 до суду надійшов відзив згідно якого Хмільницька райдержадміністрація з вимогами прокурора не погоджується з наступних підстав. Відповідно до Лісового кодексу Української РСР від 13 грудня 1979 року та п. 5 розділу VIII прикінцевих положень Лісового кодексу України від 21 січня 1994 року до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово - картографічні матеріали лісовпорядкування. Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 017894, що зареєстрований 07 серпня 2007 року за № 02, виданий на підставі розпорядження голови Хмільницької райдержадміністрації від 17.04.2007 року №215, згідно із розробленою технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування на земельні ділянки лісового фонду державному підприємству Хмільницьке лісове господарство в адміністративних межах Хмільницького району Вінницької області, в межах, що відповідає конфігурації лісових масивів по планово - картографічних матеріалах лісовпорядкування 1980 року, 1990 року, 2001 року, які розроблені відповідно - Українським лісовпорядним підприємством в/о Лесопроект та Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням Українська лісовпорядна експедиція. Відповідно до вказаної технічної документації, зокрема акту погодження та закріплення меж земельних ділянок, що передаються в постійне користування ДП Хмільницький лісгосп розташованих на території Широкогребельської сільської ради за межами населеного пункту, межі погоджені та підписанні начальником військової частини А- 1185 Плужніковим В.О. без зауважень, підпис скріплено печаткою військової частини. Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі Збройних Сил України є командири (начальники) військових частин, яким Статутом внутрішньої служби ЗС України, затвердженим Законом України Про затвердження Статуту внутрішньої служби ЗС України № 548 - XIV від 24.03.1999 р. надано повноваження органу виконавчої влади. ОСОБА_1 на момент погодження схеми зовнішніх меж був командиром військової частини НОМЕР_2 , і мав необхідні повноваження, згідно Статуту внутрішньої служби ЗС України. При прийнятті розпорядження № 162 від 30 березня 2007 року Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками лісового фонду ДП Хмільницький лісгосп в адміністративних межах Хмільницького району райдержадміністрація керувалася статтями 6, 13, 21, 41 Закону України Про місцеві державні адміністрації, статями 17, 55, 57, 92, 125, 126, п.12 розділу 10 Перехідних положень Земельного кодексу України, Лісовим кодексом України і тому вказане розпорядження є законним та обґрунтованим.

17.02.2017р. від відповідача-1 до суду надійшли письмові пояснення по суті позову, в яких останній повідомив, що після направлення вказаної справи Вищим господарським судом на новий розгляд до Господарського суду Вінницької області позиція Хмільницької райдержадміністрації як відповідача по справі залишається незмінною - повне заперечення позовних вимог позивачів. Відповідач-1 зазначає, що в постанові Вищого господарського суду України від 07 грудня 2016 р. загострено увагу на декількох моментах, зокрема, на тому, що Господарський суд Вінницької області під час першого розгляду справи проігнорував прохання відповідачів щодо застосування строку позовної давності. На думку відповідача-1, позиція позивачів про те, що строк позовної давності слід рахувати від часу прокурорської перевірки є безпідставною. Крім того, відповідач-1 звертає увагу на розбіжності в площах земельних ділянок та на неоднозначність висновків проведених судових експертиз.

У вказаному поясненні відповідач-1 також просив суд розглядати справу без участі уповноваженого представника Хмільницької районної державної адміністрації.

Беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача-1, третьої особи або їх представників, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Розпорядженнями Ради Міністрів Української республіки від 14 грудня 1970 року №1104-0036 рс та від 24 грудня 1970 року №1158-0039 для державних потреб, зокрема, потреб Міністерства оборони була надана в постійне та безстрокове користування земельна ділянка площею 269 га в межах згідно з доданим планом землекористування, яка була закріплена за військовою частиною НОМЕР_3 , в подальшому - НОМЕР_2 (на даний час - НОМЕР_1 ), що підтверджується індивідуальною картою обліку земельної ділянки форми 403 КЕВ м.Вінниці, доданим до клопотання Міністерства оборони України від 12.08.2015р. листом Головного управління оборонного та мобілізаційного планування генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України від 19.12.2014р. №322/1/10919, у якому зазначено про розформування військової частини НОМЕР_2 , а саме вказано, що поступове скорочення особового складу військової частини НОМЕР_2 (с. Гущенці, Калинівський р-н, Вінницька обл.) було проведено відповідно до вимог директиви Міністра оборони України від 23.08.2012р. № Д-322/1/12дск в терміни до 31.12.2012р., а також спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 22.10.2013р. № Д-322/1/8дск в термін до 31.12.2013р.; станом на 29.04.2014р. відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 22.10.2013р. № Д-322/1/8дск військова частина НОМЕР_2 розформована (донесення вх. №1304 від 08.05.2014р.). Правонаступником визначено військову частину НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: м.Житомир, 10023.

На підставі вказаних розпоряджень Виконкомом Вінницької обласної ради депутатів трудящих 19.10.1973р. видано державний акт на право користування землею (а.с. 8-17, т.4).

30 березня 2007 року Хмільницькою районною державною адміністрацією Вінницької області видано розпорядження №162 Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками лісового фонду ДП Хмільницький лісгосп в адміністративних межах Хмільницького району.

Згідно з п. 1 вказаного розпорядження затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право користування земельними ділянками лісового фонду ДП Хмільницький лісгосп в адміністративних межах Хмільницького району з визначеною площею 7641,9238 га.

Пунктом 2 розпорядження надано в постійне користування ДП Хмільницький лісгосп земельні ділянки лісового фонду площею 7641,9238 га в адміністративних межах Хмільницького району, в тому числі земельна ділянка лісового фонду площею 40 га, яка відноситься до земель оборони.

Розпорядженням Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області від 17.04.2007р. №215 "Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації №162 від 30.03.2007р. "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками лісового фонду ДП Хмільницький лісгосп в адміністративних межах Хмільницького району" відповідно до ст.ст. 6,13,21,41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" внесено зміни до розпорядження №162 від 30.03.2007р., а саме доповнено його п. 2.1. "дозволити ДП "Вінницький науково - дослідний та проектний інститут землеустрою" виготовити державні акти на право постійного користування земельними ділянками ДП "Хмільницький лісгосп". Крім того, доручено районному відділу земельних ресурсів внести зміни в земельно - облікові документи. (а.с. 77, т. 1)

На підставі розпорядження Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області №215 від 17 квітня 2007 року Державному підприємству Хмільницьке лісове господарство був виданий державний акт серія ЯЯ № 017894 на право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 636,3957 га на території Широкогребельської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, з цільовим призначенням земельної ділянки для ведення лісового господарства.

Акт зареєстровано Хмільницьким районним відділом земельних ресурсів в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № 02 від 07 серпня 2007 р.

Вважаючи, що при прийнятті розпорядження від 30 березня 2007 року №162 Хмільницька районна державна адміністрація Вінницької області вийшла за межі своєї компетенції і прийняла незаконне рішення, яке порушує право землекористування Міністерства оборони України та його структурного підрозділу - Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці, оскільки надано в користування Державному підприємству Хмільницьке лісове господарство земельну ділянку із площею 636,3957 га, в результаті чого, фактично із права користування Міністерства оборони України було вилучено земельну ділянку площею 40 га, заступник прокурора Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся з вказаним позовом до суду.

Ухвалою суду від 12.11.2014р. було призначено судову земельно-технічну експертизу.

У висновку судової земельно-технічної експертизи від 15.05.2015р. № 648 зазначено, що площа земельної ділянки, що знаходиться в користуванні Міністерства оборони України становить 216,4310 га, та займана площа не відповідає площі земельної ділянки, яка визначена Межовим планом земельної ділянки згідно Державного акту на право користування землею б/н від 1973 року, виданого відповідно до розпорядження Ради Міністрів Української республіки від 14 грудня 1970 року №1104-0036рс та від 24 грудня 1970 року №1158-0039, становить площу меншу на 52,5690га. За відсутності координат крайніх поворотних точок меж земельної ділянки Міністерства оборони України, визначених Межовим планом державного акта б/н від 1973 року та за наявності значних похибок в площі земельної ділянки та зовнішніх промірах земельної ділянки по периметру, визначених при цифруванні та векторизації Межового плану державного акта б/н від 1973 року, також беручи до уваги, що при перетворенні інформації з паперових носіїв Межового плану та планшетів лісовпорядкування в електронний (растровий) вигляд, були вираховані середньоквадратичні похибки, експертом не представляється за можливе вказати площу ймовірної накладки (перетину) земельної ділянки ДП Хмільницьке лісове господарство на земельну ділянку Міністерства оборони України (т. 2 а.с.132-144).

Ухвалою суду від 07.10.2015р. призначено додаткову судову земельно-технічну експертизу.

У висновку судової земельно-технічної експертизи від 29 грудня 2015 р. № 936 вказано, що площа земельної ділянки лісового фонду, що знаходиться в користуванні Міністерства оборони України становить 110,3623га, та займана площа не відповідає площі земельної ділянки лісу, яка визначена Межовим планом земельної ділянки експлікацією згідно Державного акту на право користування землею б/н від 1973 року, виданого відповідно до розпорядження Ради Міністрів Української республіки від 14 грудня 1970 року №1104-0036рс та від 24 грудня 1970 року №1158-0039, становить площу меншу на 43,6377 га.

Як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Вінницької області від 25.01.2016р. у справі №902/538/14 позов заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області, Державного підприємства "Хмільницьке лісове господарство" задоволено повністю: визнано недійсними розпорядження Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області № 162 від 30.03.2007р. та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий Державному підприємству Хмільницьке лісове господарства, серія ЯЯ №017894, зареєстрований 07 серпня 2007 р. за № 02.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції вказав, що Хмільницька районна державна адміністрація Вінницької області розпорядженням № 162 від 30.03.2007р. передала ДП "Хмільницьке лісове господарство" земельну ділянку площею 636,3957 га, яка накладається на земельну ділянку, що перебуває в користуванні Міністерства оборони України згідно державного акту б/н від 1973 р., що, окрім іншого, підтверджується висновками земельно-технічної експертизи, а тому дійшов до висновку, що оспорюване рішення порушує право позивача на володіння та користування земельною ділянкою, в зв`язку з чим порушене право підлягає судовому захисту на підставі ст.152 ЗК України, ст. 393 ЦК України та шляхом визнання недійсним розпорядження Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області № 162 від 30.03.2007р. та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 07.08.2007р. серія ЯЯ №017894.

Постанова Рівненського апеляційного господарського суду, якою вказане рішення суду скасовано, обґрунтована спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, що є підставою для відмови у позові. Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачі мали можливість дізнатися про порушене право в першому кварталі 2008 року, коли повинна була бути проведена інвентаризація, а тому початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з 31.03.2008.

Вищий господарський суд України, скеровуючи дану справу на новий розгляд, у своїй постанові від 07.12.2016р. зазначив, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не розглянув питання щодо застосування позовної давності, а висновки апеляційної інстанції Вищий господарський суд України вважає не обґрунтованими з огляду на те, що апеляційний господарський суд, застосовуючи норми матеріального права, які регулюють позовну давність, виходив з того, що позивачі могли та повинні були довідатися про порушення своїх прав на час проведення інвентаризації військового майна, періодичність проведення якої, передбачена діючим законодавством, однак обов`язок проведення інвентаризації сам по собі не свідчить про те, що позивачі чи прокурор за результатами такої процедури могли та повинні були дізнатися про дії, які були самостійно вчинені щодо спірної земельної ділянки іншими особами.

При цьому, як зазначено в постанові Вищого господарського суду України від 07.12.2016р. у даній справі:

"За своєю суттю інвентаризація це спосіб бухгалтерського обліку, за допомогою якого виявляється нестача майна.
Відповідно до пункту 2 Положення "Про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах", затвердженого Постановою КМУ № 748 від 03.05.2000, інвентаризація військового майна це перевірка інвентаризаційною комісією фактичної наявності, кількості, якісного стану (категорійності) і комплектності військового майна у підрозділах, на складах, в їдальнях, в парках, майстернях та на інших об`єктах військового (корабельного) господарства, а також звіряння отриманих результатів з даними книг або карток обліку матеріальних цінностей, звітів, службових листів тощо.
Таким чином, інвентаризація це перевірка фактичної наявності майна і співставлення отриманих даних з відповідним внутрішнім обліком. Процедура проведення внутрішньої інвентаризації не передбачає участі в ній державної адміністрації чи суміжного користувача земельної ділянки.
Проведення внутрішньої інвентаризації само по собі не свідчить про те, що спірні розпорядження державної адміністрації та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою суміжного користувача були передані позивачам, або вони були повідомлені зазначеними особами про їх наявність.
За таких обставин, обов`язок проведення інвентаризації сам по собі не свідчить про те, що позивачі чи прокурор за результатами такої процедури могли та повинні були дізнатися про дії, які були самостійно вчинені щодо спірної земельної ділянки іншими особами…"
"При новому розгляді справи суду необхідно врахувати все вищевикладене, всебічно і повно з`ясувати обставини справи, дійсні права та обов`язки сторін та вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.".
Згідно з частиною 1 статті 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з приписами статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

За приписами статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Статтею 77 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного розпорядження) унормовано, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Відповідно до статті 84 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Згідно з приписами статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" (у відповідній редакції) земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Статтею 9 вказаного Закону встановлені повноваження Кабінету Міністрів України стосовно Збройних Сил України та передбачено, що Кабінет Міністрів України, зокрема, встановлює порядок надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних (водних) ділянок, інших природних ресурсів, фондів і майна.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Отже, виходячи із системного аналізу вищенаведених норм чинного законодавства України, Міністерство оборони може приймати рішення стосовно земель оборони лише в межах прав, наданих користувачу земельної ділянки (ст. 95 Земельного кодексу України). Це закріплено і у Положенні про Міністерство оборони, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006р. №1080 (чинному на момент прийняття оспорюваного розпорядження).

Припинення прав на землю унормовано Главою 22 Земельного кодексу України. Згідно з приписами статті 141 Земельного кодексу України (в редакції на час ухвалення спірного розпорядження) підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою (пункт "а").

Враховуючи те, що землі оборони знаходяться в Міністерстві оборони лише в користуванні, а розпоряджається ними Кабінет Міністрів України, то відповідно до ст. 142 Земельного кодексу України виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони і інформувати про це місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Як вже зазначалось раніше, згідно з розпорядженням Ради Міністрів Української республіки від 14 грудня 1970 року №1104-0036 рс та від 24 грудня 1970 року №1158-0039 для державних потреб, зокрема, потреб Міністерства оборони України була надана в постійне та безстрокове користування земельна ділянка площею 269 га в межах згідно з доданим планом землекористування, яка була закріплена за військовою частиною НОМЕР_3 в подальшому - А 1185 (на даний час НОМЕР_1 ), що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, індивідуальною карткою обліку земельної ділянки форми 403 КЕВ м.Вінниці, доданим до клопотання Міністерства оборони України від 12.08.2015р. листом Головного управління оборонного та мобілізаційного планування генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України від 19.12.2014р. №322/1/10919, у якому зазначено про розформування військової частини НОМЕР_2 , правонаступником якої є військова частина НОМЕР_1 .

На підставі вказаних розпоряджень Виконкомом Вінницької обласної ради депутатів трудящих 19.10.1973р. видано державний акт на право користування землею, який відповідно до ст. 20 Земельного кодексу УРСР (1970р.) є документом, що засвідчує право землекористування та видавався, згідно із вказаною вище статтею, після відведення земельної ділянки в натурі.

Дослідивши усі обставини справи, надавши оцінку зібраним у справі доказам, судом установлено, що Хмільницька районна державна адміністрація Вінницької області, приймаючи розпорядження № 162 від 30.03.2007р. Про ствердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками лісового фонду ДП Хмільницький лісгосп в адміністративних межах Хмільницького району передала відповідачу-2 ДП Хмільницький лісгосп, на підставі державного акту на право постійного землекористування від 07.08.2007р., земельну ділянку площею 636,3957 га, яка накладається на земельну ділянку, що перебуває в користуванні Міністерства оборони України згідно державного акту б/н від 1973 р., що окрім іншого підтверджується висновками земельно-технічних експертиз.

Вказані дії вчинені в порушення вимог земельного законодавства, оскільки, Міністерство оборони України згоди на припинення права користування земельною ділянкою яка була надана в користування відповідно до державного акту б/н від 1973р. не надавало, а Кабінетом Міністрів України будь-які постанови чи розпорядження з приводу припинення права користування вказаною земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони не приймалось.

Як убачається із акту погодження та закріплення меж земельних ділянок, що передаються в постійне користування ДП "Хмільницький лісгосп", розташованих на території Широкогребельської сільської ради за межами населеного пункту від 26.02.2007р., межі були погоджені суміжним землекористувачем в особі начальника передавального радіоцентру військової частини НОМЕР_2 (нині - НОМЕР_1 ) підполковника ОСОБА_1 , підпис якого, скріплений печаткою військової частини, стоїть на акті. (т.1 а.с. 38-39).

Однак, з огляду на правовий режим спірної земельної ділянки як земель оборони, вказане погодження начальником передавального радіоцентру військової частини А-1185 (нині - НОМЕР_1 ) не є згодою на припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою або відмовою від прав на вказану земельну ділянку у розумінні вищевказаних законодавчих норм, оскільки вирішення відповідних питань належать до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що оспорювані розпорядження та державний акт на право постійного землекористування порушують права та охоронювані законом інтереси позивачів.

Статтею 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" встановлено, що акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суд.

Згідно з приписами статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011, № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" у спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Відтак, з огляду на те, що спірне розпорядження Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області № 162 від 30.03.2007р. Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками лісового фонду ДП Хмільницький лісгосп в адміністративних межах Хмільницького району прийнято з порушенням норм законодавства, що регулює земельні відносини, та суперечить положенням Земельного кодексу України, Законів України «Про оборону України», Закону України "Про Збройні Сили України" та Закону України "Про використання земель оборони", позовні вимоги заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері про визнання недійсним розпорядження Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області №162 від 30.03.2007 та державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, виданий Державному підприємству Хмільницьке лісове господарства, серія ЯЯ №017894, зареєстрований 07 серпня 2007 року за № 02 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, Хмільницькою районною державною адміністрацією Вінницької області подано до суду першої інстанції заяви від 19.05.2014р. №01-01-34-922, від 07.10.2015р. №01-01-34-228 про застосування строку позовної давності та в судовому засіданні 29.06.2017р. представником ДП «Хмільницьке лісове господарство» та в додаткових пояснення від 27.04.2017р. подано заяви аналогічного змісту.

Статтями 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмові у позові.

В своїх заявах щодо застосування строків позовної давності (т.1, а.с.106, 225), відповідач-1 Хмільницька районна державна адміністрація Вінницької області посилається на те, що прокуратурою пропущено строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, без поважних причин, у зв`язку з чим, просить суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідач-2 в додаткових поясненнях від 27.04.2017р. посилається на пропуск прокурором та позивачами встановлених законом строків позовної давності для звернення з позовом до суду з огляду на наступне:

- відповідачем-2 на спірних земельних ділянках відкрито проводились санітарні рубки лісу, в т.р. в 2006 році була суцільна порубка лісу, яку, на думку відповідача-2 не можна було не помітити;

- під час проведення щорічних інвентаризацій військового майна, включаючи земельні ділянки, військова частина зобов`язана була перевіряти фактичну наявність майна (фактичну площу земельної ділянки);

- рішенням Вищого господарського суду України у справі № 2а/0270/3439/11 залишено в силі ухвали місцевого та апеляційного адміністративного суду про залишення аналогічного позову прокурора з тими ж сторонами і тим же предметом спору без розгляду у зв`язку з пропуском прокурора строку звернення з позовом до суду, оскільки, як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, позов подано після спливу 6-ти місячного строку оскарження розпорядження та акту.

В пункті 2.2. своєї постанови № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" пленум Вищого господарського суду України роз`яснив, що висновок про застосування позовної давності має відображатися у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 29 ГПК України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Виходячи зі змісту ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тим суб`єктом, який уповноважений законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи- носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалась або могла довідатись про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Разом з тим оскільки прокурор пред`явив позов в інтересах держави, в особі органів уповноважених здійснювати функції у спірних правовідносинах - Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці, для правильного застосування до правовідносин сторін зазначених норм матеріального права необхідно з`ясувати, коли саме Міністерство оборони України та Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці довідалися або могли довідатися про порушення свого права, тобто коли почався перебіг позовної давності.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного суду України від 26.10.2016р. у справі № 6-2070цс16.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Позивачі повинні також довести той факт, що вони не могли дізнатися про порушення свого права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідачі, навпаки, мусять довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Такі правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 29.10.2014р. у справі №6-152цс14, від 16.11.2016р. у справі № 6-2469цс16.

Позивачі у наданих до суду 23.02.2017р. поясненнях № 220 та №689 від 22.02.2017р. зазначили про те, що про порушення прав та свобод їм стало відомо внаслідок проведення прокурорської перевірки в червні 2011 року, а тому строк позовної давності в даних правовідносинах починає свій перебіг з червня 2011 року та відповідно закінчується в червні 2014 року, в той час як з вказаний позов було подано до суду 24.04.2014р., тобто в межах загального трирічного строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 23.03.2017р. було зобов`язано прокурора та позивачів надати: письмові пояснення з підтверджуючими доказами, у зв`язку з чим була проведена прокурорська перевірка в 2011 році та на підставі яких документів; докази в підтвердження того факту, що позивачам про порушення їх прав стало відомо внаслідок проведення прокурорської перевірки в червні 2011 року.

11.04.2017 року до суду надійшли письмові пояснення (лист №479 від 10.04.2017 року), підписані представниками Міністерства оборони України та КЕВ м.Вінниці, в яких зокрема зазначено, що позивачі не пропустили строк позовної давності при зверненні з даним позовом до суду, з огляду на те, що вони не могли дізнатися про порушення свого права під час проведення інвентаризаційної перевірки, оскільки, обов`язок проведення інвентаризації сам по собі не свідчить про те, що позивачі чи прокурор за результатами такої процедури могли та повинні були дізнатися про дії, які були самостійно вчинені щодо спірної земельної ділянки іншими особами. Крім того, позивачі додатково звертають увагу, що сама по собі інвентаризація проводиться інвентаризаційною комісією до складу якої входять посадові особи безпосереднього землекористувача, яким являється військова частина.

Довідкою № 1305 від 11.04.2017р. начальник квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниця повідомив суд, що КЕВ м. Вінниця не було відомо про вилучення земельної ділянки до моменту проведення прокурорської перевірки в червні 2011, оскільки відповідно до листа управління Держземагенства у Хмільницькому районі Вінницької області №574 від 19.02.2014 року на території району по Широкогреблівській сільській раді рахується військова частина НОМЕР_4 площею 260 га, дана земельна ділянка закріплена за Міністерством оборони України; командирами військових частин НОМЕР_2 та НОМЕР_4 про вилучання земельної ділянки площею 40 га не доповідалось (не повідомлялось) (т. 5, а.с. 80).

В наданих до суду письмових поясненнях № 10/992 від 22.02.2017р. та № 10/1779 від 10.04.2017р. прокурор зазначив про те, що про порушення прав та свобод позивачів Військовій прокуратурі з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері стало відомо внаслідок проведення прокурорської перевірки в червні 2011 року, яка була проведена відповідно до плану проведення прокурорської перевірки дотримання посадовими особами КЕВ м. Вінниці Закону України «Про правовий режим майна і Збройних силах України» та Земельного кодексу України, який затверджений військовим прокурором Вінницького гарнізону (т. 5, а.с. 82-83). Прокурор також зазначає, що за результатами проведеної перевірки, 23.06.2011р. заступником військового прокурора було виявлено порушення технічної документації із землеустрою, що посвідчують право на постійне користування земельною ділянкою площею 260 га в Хмільницькому районі та внесено відповідне подання до КЕВ м.Вінниці. На підтвердження вказаного, до матеріалів справи долучено копії плану проведення прокурорської перевірки від 09.06.2011р., подання № 2711 від 23.06.2011р. про усунення порушень Земельного кодексу України та Закону України «Про правовий режим майна і Збройних силах України» та відомості стосовно розбіжностей в обліку земельних ділянок Міністерства оборони України за даними 6-зем Управління Держкомзему у м. Вінниці та обліковими даними КЕВ м Вінниці Західного ТКЕУ станом на 01.04.2011р.

З метою встановлення об`єктивної можливості позивачів дізнатися про порушення їх прав до проведення прокурорської перевірки 2011 року, ухвалою суду від 11.04.2017р. зобов`язано заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері надати суду інформацію з підтверджуючими доказами про те, які проводилися прокурорські перевірки стосовно дотримання земельних питань у Вінницькій області з 2000 по 2013 рік.

26.04.2017р. до суду надійшов лист прокурора військової прокуратури Вінницького гарнізону від 25.04.2017р. № 10/2124, яким прокурор, на виконання п. 4 ухвали господарського суду Вінницької області від 11.04.2017р. у справі № 902/538/14 повідомив про те, що відповідно до наявної на даний час за 2000-2013 роки у військовій прокуратурі Вінницького гарнізону інформації встановлено, що перевірка стану дотримання вимог земельного законодавства України службовими особами військових частин, підприємств, установ, організацій, проводилася у червні 2011 року, за результатами якої внесено подання начальнику КЕВ м. Вінниця.

Посилання відповідача-2 на те, що позивачі повинні були та могли дізнатися про порушення їх прав під час проведення щорічних інвентаризацій військового майна, оцінюються судом критично з огляду не та, що за своєю суттю інвентаризація це спосіб бухгалтерського обліку, за допомогою якого виявляється нестача майна, а проведення внутрішньої інвентаризації само по собі не свідчить про те, що спірні розпорядження державної адміністрації та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою суміжного користувача були передані позивачам, або вони були повідомлені зазначеними особами про їх наявність. За таких обставин, обов`язок проведення інвентаризації сам по собі не свідчить про те, що позивачі чи прокурор за результатами такої процедури могли та повинні були дізнатися про дії, які були самостійно вчинені щодо спірної земельної ділянки іншими особами.

На вказане також звернув увагу Вищий господарський суд України у постанові від 07.12.2016р. у даній справі.

З приводу посилань відповідача-2 на те, що на спірних земельних ділянках відкрито проводились відповідачем-2 санітарні рубки лісу, суд зазначає, що вказані факти не свідчать про обізнаність позивачів про порушення їх прав шляхом прийняття оскаржуваних розпорядження та акту на право постійного землекористування.

Посилання на суцільну порубку у 2006 році є безпідставним з огляду на те, що оскаржувані розпорядження та акт датовані 2007 роком.

Посилання відповідача на рішення Вищого адміністративного суду України у справі №2а/0270/3439/11 про пропуск строку звернення до суду, оцінюється критично та не береться до уваги судом в силу тих обставин, по для звернення за захистом своїх прав у порядку адміністративного судочинства встановлюється за загальними правилами 6 (шість) місяців в той час як при розгляді аналогічної справи в порядку господарського судочинства передбачено 3 (трьох) річний термін.

Крім того, погодження та підписання начальником військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 . Акту погодження та закріплення меж земельних ділянок, що передаються в постійне користування ДП "Хмільницький лісгосп", розташованих на території Широкогребельської сільської ради за межами населеного пункту від 26.02.2007р. не свідчить про обізнаність позивачів про наявність оспорюваних розпорядження державної адміністрації та державного акту на право постійного користування земельною ділянкою.

За приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів і фактами, що є об`єктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів, які б підтверджували доведення до відома позивачів оскаржуваного розпорядження та акту до проведення прокуратурою перевірки в червні 2011 року, матеріали справи не містять.

Надавши оцінку доказам наявним в матеріалах справи та доводам прокурора та представників сторін, судом встановлено, що позивачі не мали об`єктивної можливості дізнатися про порушення їх прав до проведення прокуратурою перевірки в червні 2011 року.

Отже, з огляду на наведене, початок перебігу строку позовної давності за даним спором слід рахувати з дати проведення перевірки прокуратурою в червні 2011 року, з урахуванням положень ст. 257 ЦК України кінцевою датою звернення до суду є червень 2014р., в той час як прокурор звернувся з вказаним позовом до суду 24.04.2014р., тобто в межах строку позовної давності.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до заявлених Заступником Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері вимог, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяв відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Доводи відповідачів судом до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, ґрунтуються на нормах чинного законодавства, тому підлягають задоволенню.

У випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (пункт 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України»).

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суд в загальній сумі 2436,00 грн, відповідно до ст.49 ГПК України, покладаються на відповідачів в рівних частках по 1218,00 грн на кожного та підлягають стягненню в дохід державного бюджету України, оскільки на момент подачі позовної заяви до суду прокуратура була звільнена від сплати судового збору.

Судові витрати позивача-2 на оплату земельно-технічної експертизи та додаткової земельно-технічної експертизи в загальній сумі 37673,49 грн, відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на відповідачів в рівних частках по 18836,75 грн на кожного.

Витрати позивача-2 по сплаті судового збору в розмірі 3307,20 грн (платіжне доручення №371 від 22.06.2016р.), перерахованого за подання касаційної скарги на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 15.06.2016р., відповідно до ст.49 ГПК України, покладаються на відповідачів в рівних частках по 1653,60 грн на кожного.

29.05.2017р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85, 87, 115, 116 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним розпорядження Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області № 162 від 30.03.2007р. Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками лісового фонду ДП Хмільницький лісгосп в адміністративних межах Хмільницького району.

3. Визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий Державному підприємству Хмільницьке лісове господарство, серія ЯЯ № 017894 зареєстрований 07 серпня 2007 р. за № 02.

4. Стягнути з Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області (вул. Столярчука, 3, м. Хмільник, Вінницька область, 22000, код 04051158) на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці (вул. Стрілецька, 87, м.Вінниця, код 08320218) 18836,75 грн судових витрат за проведення судових експертиз, 1653,60 грн судового збору за подання касаційної скарги.

5. Стягнути з Державного підприємства "Хмільницьке лісове господарство"(вул. Курортна, 1, м. Хмільник, Вінницька обл., 22000, код 00991485) на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці (вул. Стрілецька, 87, м. Вінниця, код 08320218) 18836,75 грн судових витрат за проведення судових експертиз, 1653,60 грн судового збору за подання касаційної скарги.

6. Стягнути з Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області (вул. Столярчука, 3, м. Хмільник, Вінницька обл., 22000, код 04051158) в дохід державного бюджету 1218,00 грн судового збору.

7. Стягнути з Державного підприємства "Хмільницьке лісове господарство" (вул. Курортна, 1, м. Хмільник, Вінницька обл., 22000, код 00991485) в дохід державного бюджету 1218,00 грн судового збору.

8. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

9. Копію рішення направити відповідачу-1 та третій особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 02 червня 2017 р.

Головуючий суддя Колбасов Ф.Ф.

судді Банаська О.О.

Нешик О.С.

віддрук. 3 прим.:
1 - до справи
2 - відповідачу 1 (вул. Столярчука, 3, м. Хмільник, Вінницька обл., 22000)
3 - третій особі - Військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1