ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2017 р.Справа № 922/1899/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Малихіній М.П.

розглянувши справу

за позовом торгівельної фірми "Спортивний одяг" товариство з обмеженою відповідальністю, 61001, м. Харків, майдан Повстання, 1, ; адреса для листування: 61023, м. Харків, пров. Автотракторний, 11;

до відповідача 1 - Харківської міської ради, 61003, м. Харків, майдан Конституції, 7, ;

відповідача 2 - виконавчого комітету Харківської міської ради, 61003, м. Харків, майдан Конституції, 7

про стягнення 3201168,92 грн.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність б/н від 27.05.2016);

відповідача - 1 ОСОБА_2 (довіреність №08-11/96/2-17 від 10.01.2017);

відповідача - 2 ОСОБА_2 (довіреність №08-11/210/2-17 від 13.01.2017);

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Суть спору:

Торгівельна фірма Спортивний одяг товариство з обмеженою відповідальністю звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради про стягнення спричиненої матеріальної шкоди у розмірі 3 201 168,92 грн. Свої вимоги позивач мотивує прийняттям Виконавчим комітетом Харківської міської ради незаконного рішення, що призвело до знищення нерухомого майна нежитлових приміщень магазину літ. А-1 № 2/52, розташованих за адресою: м. Харків, площа Повстання, 1 (Кінний ринок), які були власністю позивача.

Позовна заява Торгівельної фірми Спортивний одяг ТОВ, якій присвоєно унікальний номер судової справи 922/1899/16, була прийнята до розгляду ухвалою господарського суду Харківської області від 14 червня 2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25 липня 2016 р. до участі у справі №922/1899/16 було залучено другого відповідача - виконавчий комітет Харківської міської ради.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22 вересня 2016 року у справі №922/1899/16 було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експерту Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. професора ОСОБА_3, м. Харків. Цією ж ухвалою провадження у справі було зупинено на період проведення експертизи.

15 травня 2017 року на адресу суду надіслано висновком судової оціночно-будівельної експертизи №1921 від 12.04.2017, здійсненої судовим експертом в рамках господарської справи № 922/1899/16.

Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи №1921, складеного 12.04.2017, судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_3 ОСОБА_4, ринкова вартість знесеної нежитлової будівлі, яка була розташована за адресою: м. Харків, майдан Повстання, 1 (Кінний ринок), з урахуванням фізичного зносу на момент знесення 21.06.2013 року, складає 97370 грн., без урахування ПДВ. Ринкова вартість знесеної нежитлової будівлі, яка була розташована за адресою: м. Харків, майдан Повстання, 1 (Кінний ринок), з урахуванням фізичного зносу на момент оцінки, складає 3122912 грн., без урахування ПДВ.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 травня 2017 призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 23 травня 2017 року о 12:30 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 травня 2017 поновлено провадження у справі.

У судовому засіданні 23.05.2017 відповідач-1 звернувся до суду із клопотанням (вх. №16801 від 23.05.2017) про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручити іншому експерту Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. професора ОСОБА_3. На вирішення експерта просив поставити питання, які судом було поставлено в ухвалі господарського суду Харківської області від 22.09.2016 по справі №922/1899/16. Клопотання мотивував тим, що судовим експертом було визначено ринкову вартість знесеної нежитлової будівлі у м. Харків. Майдан Повстання, 1 (Кінний ринок), тоді як на вирішення експерта судом було поставлено питання щодо визначення дійсної реальної вартості вказаного нерухомого майна.

Крім того, відповідач-1 та позивач звернулись до суду із клопотаннями про продовження строку розгляду справи №922/1899/16 на 15 днів відповідно до ст. 69 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 травня 2017 було продовжено строк розгляду справи № 922/1899/17 до 08.06.2017 та відкладено розгляд справи на 29.05.2017 о 11:00 год. Цією ж ухвалою викликано в судове засідання судового експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_3 ОСОБА_4 для надання пояснень щодо проведення судової оціночно-будівельної експертизи №1921, складеної 12.04.2017, та зобовязано надати мотивований письмовий висновок щодо спірних питань.

У судове засідання 29.05.2017 року зявився експерт Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_3 ОСОБА_4, якою було проведено судову експертизу №1921, за результатами якої 12.04.2017 складено відповідний висновок.

На запитання суд "В чому полягає різниця між дійсною реальною вартістю майна та ринковою вартістю майна?", експертом пояснено, що такого терміну як «реальна» вартість нормативними актами не передбачений. У п.12а Постанови Пленуму Верховного суду України №20 від 22.12.1995 «Про судову практику в справах по позовах про захист права приватної власності» зазначено, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Тобто, дійсна вартість і є ринковою вартістю, що й було визначено в дослідженні.

На запитання суд "Щодо відповіді експерта на друге питання, то на який момент оцінки (на момент проведення судової оціночно-будівельної експертизи та відповідно складання висновку від 12.04.2017 чи на дату оцінки - 16.03.2012, зробленої ПП «ТЕМА» та оформленої звітом про оцінку майна - нежитлової будівлі магазину, що розташована за адресою: м. Харків, майдан Повстання, 1) визначено ринкову вартість знесеної нежитлової будівлі, яка була розташована за адресою: м. Харків, майдан Повстання, 1 (Кінний ринок), з урахуваннями його фізичного зносу, та що складає 3122912 грн.?", експертом пояснено, що в висновку №1921 від 12.04.2017 по другому питанню визначена вартість на момент його складання, тобто на квітень 2017, про що було зазначено в даному дослідженні на стр.8.

У судовому засіданні 29.05.2017 року, в порядку ст. 77 ГПК України, було оголошено перерву до 11:00 30.05.2017 року.

У судовому засіданні 30.05.2017 року представник відповідача-1 підтримав клопотання, заявлене у попередньому судовому засіданні, та просив суд призначити повторну судову експертизу, вказуючи, що складений експертом висновок не відповідає вимогам обґрунтованості експертного висновку, оскільки він складений експертом за відсутності достатньої інформації про технічний стан досліджуваного обєкту; недостатності матеріалів для проведення експертизи, що істотно вплинуло на зроблений висновок; без дослідження матеріального обєкту та його навколишнього середовища в натурі; ґрунтуючи висновок на основі застарілого звіту про оцінку майна 2012 року складеного для іншої мети та застарілого технічного паспорту не визначаючи способу дослідження технічного стану аналогічних досліджуваному обєктів та їх зовнішнього економічного та екологічного оточення.

Розглянувши клопотання відповідача-1 про призначення повторної судової експертизи, суд не вбачає правових підстав для проведення повторної судової експертизи, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 4 ст. 42 ГПК України при необхідності господарський суд може призначати повторну судову експертизу.

Відповідно до п. 15.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" повторною визнається судова експертиза, у проведенні якої експерт досліджує ті ж самі об'єкти і вирішує ті ж самі питання, які досліджувалися і вирішувалися у первинній судовій експертизі.

Повторна судова експертиза призначається з ініціативи суду або за клопотанням учасників процесу, якщо висновок експерта визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або коли він викликає сумнів у його правильності, або за наявності істотного порушення норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Повторну судову експертизу може бути призначено також, якщо є розходження у висновках кількох експертів і їх неможливо усунути шляхом одержання додаткових пояснень експертів у судовому засіданні.

Заявник повністю заперечуючи висновок судового експерта посилається на недостатність документів для проведення експертизи, що істотно вплинуло на зроблений експертом висновок, проте пояснень щодо можливості у майбутньому надати додаткові документи для проведення експертизи не надав, не надав свого контррозрахунку, який й би суперечив розрахунку, наданому експерту, як і не навів обґрунтованих припущень щодо розбіжностей між висновком експерта та іншими матеріалами справи. Судом при дослідженні висновку експерта також не виявлено суперечностей між висновком експерта та іншими матеріалами справи, не виявлено фактів, які б викликали сумнів у його правильності або свідчили про його необґрунтованість, при цьому судом враховано, що судовий експерт повідомлений про кримінальну відповідальність та сам вирішує чи достатньо йому документів для надання експертного висновку. Суд наголошує, що у даному разі спір саме й повязаний з фактичним знищенням майна, що унеможливлює реальне дослідження матеріального обєкту, а обраний позивачем спосіб захисту передбачає необхідність встановлення розміру завданої шкоди; при цьому суд погоджується, що технічний паспорт на будівлю є застарілим, але зробити новий паспорт не є можливим, оскільки майно реально не існує.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання про проведення повторної судової експертизи.

Одночасно, представником відповідача-1 заявлено клопотання (вх. 17930) про заміну неналежних відповідачів - Харківської міської ради та виконавчого комітету Харківської міської ради, належним відповідачем - Адміністрацією слобідського району Харківської міської ради. Обґрунтовуючи своє клопотання заявник вказує, що ані Харківською міською радою, ані виконавчим комітетом Харківської міської ради не вчинялись дії з демонтажу майна позивача, тобто не порушувались права позивача, та позивач не звертався до судових органів з метою визнання дій Харківської міської ради щодо демонтажу чи знесення майна незаконними; натомість, згідно листа від 10.04.2014 № 486/0/167-14 Адміністрацією Комінтернівського району Харківської міської ради повідомлено, що останньою були вжиті заходи по звільненню території міста від розміщених павільйонів-магазинів по майдану Повстання, 1 у м. Харкові на підставі рішення № 363 від 12.06.2013 р. "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан". При цьому заявник, посилаючись на п. 5.10.12 Правил благоустрою території міста Харкова, яким встановлено, що організацію та координацію робіт по звільненню території від обєктів здійснює Адміністрація району Харківської міської ради, на території якого розміщено вказані обєкти, вважає, що належним відповідачем у цій справі є Адміністрація Слобідського району Харківської міської ради, яка була перейменована з Адміністрації Комінтернівського району Харківської міської ради.

Суд зауважує, що позовні вимоги у справі були заявлені до відповідачів як до органу яким прийнято спірне рішення, в якому вирішено звільнити територій від самовільно збудованих обєктів, шляхом їх демонтажу та переміщення на територію комунального підприємства "Харківводоканал", зокрема від нежитлового приміщення - павільйону-магазину (4. 1.2, п. 14 додатку), що належить позивачу на праві приватної власності.

Згідно п. 3. рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 363 від 12.06.2013 р., голів адміністрацій районів Харківської міської ради було зобовязано забезпечити організацію та виконання робіт по звільненню території районів міста Харкова від самовільно побудованих та розміщених обєктів за адресами згідно додатку з залученням комунальних підприємств міста та інших підприємств, організацій. При цьому перелік майна, від якого територія повинна бути звільнена, визначений саме виконавчим комітетом Харківської міської ради (додатком к до рішення № 363).

Таким чином, розглянувши клопотання відповідача-1 про заміну неналежного відповідача, керуючись приписами ч. 3 ст. 24 ГПК України, враховуючи відсутність згоди позивача на заміну неналежного відповідача та приймаючи до уваги, що Адміністрація Комінтернівського району Харківської міської ради, здійснюючи фактичні дії по звільненню території від нерухомого майна позивача, виконувала рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 363 від 12.06.2013 р., яке є для адміністрації району обовязковим, суд не знаходить правових підстав для задоволення клопотання відповідача -1, а тому, позовні вимоги розглядаються судом у первісно заявленому вигляді.

При цьому, суд також зауважує, що згідно ч.3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Подача клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Представник позивача у судових засіданнях та у наданих письмових поясненнях підтримує заявлені позовні вимоги і просить їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачу завдана шкода у розмірі 3201168,92 грн. фізичним зруйнування нерухомого майна, яке належало йому на праві власності. Знищення майна відбулося 21.06.2013 р. та здійснене представниками адміністрації Комінтернівського району м. Харкова на виконання рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 363 від 12.06.2013 р. "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан". Розмір шкоди позивачем визначено виходячи з вартості вищезазначеного обєкту нерухомості, встановленої на підставі "Звіту оціночної вартості нерухомого майна - нежитлових приміщень магазину літ."А", що розташований за адресою: м. Харків, майдан Повстання, 1", який був складений 16.03.2012 р. Субєктом оціночної діяльності ПП "Тема". Також в обґрунтування позову позивач посилається на те, що рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 12.06.2013 р. № 363 у частині пункту 14 додатку до рішення визнано незаконним згідно постанови Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03.07.2015 у справі № 641/13662/14-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 року.

Представник першого відповідача у судових засіданнях та у наданому до суду відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено наявності всіх елементів цивільно-правової відповідальності, одночасна наявність яких необхідна для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків спричинених рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядувагння, а саме: з бору Харківської міської ради відсутня протиправна поведінка, оскільки Харківською міською радою та виконавчим комітетом Харківської міської ради дії з демонтажу чи знесення майна не вчинялись, при цьому в п. 1.4 рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 363 від 12.06.2013 р. "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан", передбачено вжиття заходів щодо забезпечення обліку і збереження майна, від якого звільняється територія міста за адресами згідно додатку; відсутня матеріальна шкода (збитки), як наслідок дій ХМР, оскільки позивачем не доведено, що ТФ "Спортивний одяг" ТОВ було власником нерухомого майна - нежитлових приміщень магазину літ. "А-1" № 2/52, розташованого за адресою: м. Харків, пл. Повстання, 1, а Звіт про оцінку майна від 16.03.2012 р., як і Висновок судового експерта, зроблений на підставі цього звіту та застарілого технічного паспорту, не може бути належним доказом розміру спричинених збитків; а за відсутності неправомірної поведінки та відсутності доказів спричинення матеріальної шкоди позивачеві, відсутній і безпосередній причинний звязок між неправомірною поведінкою та спричиненням шкоди позивачу.

Представник другого відповідача у судових засіданнях та у відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову, повністю підтримуючи правову позицію першого відповідача та наголошуючи на тому, що позивачем не доведено належним чином одночасну наявність трьох складових цивільного правопорушення (крім, вини, що не доводиться за позовами до органів місцевого самоврядування), що унеможливлює застосування до першого та другого відповідачів такої міри цивільної відповідальності як відшкодування позадоговірної шкоди.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

Торгівельна фірма "Спортивний одяг" товариства з обмеженою відповідальністю, відповідно до статуту та засновницького договору, зареєстрована розпорядженням № 1190 від 29.03.1993 р., шляхом перетворення останньої з державного підприємства Торгівельної фірми "Спортивний одяг".

Відповідно до технічного паспорту інвентарний № 75697 від 23 березня 1994 року, на будинок №1 по м-ні Повстання в м. Харкові (рік будівництва 1967), власником будівлі зазначено державне підприємство торгівельна фірма "Спортивний одяг".

24 жовтня 1995 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та товариством покупців членів трудового колективу ТФ "Спортивний одяг" ТОВ було укладено договір купівлі-продажу № 335 частки державної власності в майні, посвідчений Другою Харківською державною нотаріальною конторою, за № 2-13300, відповідно до умов якого покупець отримав у власність частку державної власності у майні і торгівельної фірма "Спортивний одяг" - товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну 8,30% Статуного фонду товариства.

Згідно з договором купівлі-продажу № 335 частки державної власності в майні від 24.10.1995 р., регіональне відділенням Фонду державного майна України по Харківській області передало товариству покупців членів трудового колективу ТФ "Спортивний одяг" ТОВ обєкт нерухомості: павільон (інвентарний номер 10011), розташований за адресою м. Харків, пл.. Повстання, 1, що підтверджується листом РВ ФДМУ по Харківській області від 10.09.99 № 08-3644 та переліком нерухомого майна, яке приватизоване у складі частки державної власності в майні ТФ "Спортивний одяг" ТОВ, пропорційній 8,3% статутного фонду товариства. (т. 1, а.с.186-187).

12.12.1995 року загальними зборами засновників вирішено укласти Засновницький договір ТФ "Спортивний одяг" ТОВ, відповідно до п. 1 якого ТФ "Спортивний одяг" ТОВ створена згідно договору купівлі-продажу № 335 частки державної власності в майні від 24.10.1995 р.

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 19 грудня 1995 року, реєстраційний номер 367, торгівельна фірма "Спортивний одяг" товариства з обмеженою відповідальністю є власником цілісного майнового комплексу, на підставі договору купівлі-продажу № 335 від 31 жовтня 1995 року, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою, за № 2-13300. На зазначеному свідоцтві міститься відмітка про реєстрацію права власності у Харківському міському бюро технічної інвентаризації від 17.01.1996 року.

26.12.2001 року між виконавчим комітетом Харківської міської ради та торгівельною фірмою "Спортивний одяг" Товариство з обмеженою відповідальністю укладено договір оренди відповідно до п. 1.1 якого орендодавець на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.04.2001 року № 589 надає, а орендар приймає в тимчасове платне користування на умовах оренди земельну ділянку за адресою: м. Харків, м-н Повстання,1, загальною площею 0,0155 га, в тому числі під забудовою 0,0155, згідно з планом земельної ділянки, що додається.

Пунктом 1.2. договору оренди земельної ділянки, земельна ділянка надається у тимчасове платне користування на умовах оренди строком до 01.01.2011 року для експлуатації і обслуговування павільйону-магазину.

12.06.2013 року виконавчим комітетом Харківської міської ради прийнято рішення №363 "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан", яким вирішено забезпечити звільнення територій від безхазяйного майна, самовільно розміщених об'єктів, тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, малих архітектурних форм, покинутих будівельних матеріалів і конструкцій, транспортних засобів, механізмів, тощо згідно додатку, згідно актів перевірки Інспекції з благоустрою та екології міста Харкова Управління екології та благоустрою Департаменту комунального господарства Харківської міської ради.

Згідно п. 1.2 рішення № 363 у разі не звільнення території у добровільному порядку, зобов'язано провести звільнення територій від самовільно збудованих об'єктів та розміщеного майна згідно додатку, шляхом їх демонтажу та переміщення на територію комунального підприємства "Харківводоканал" за адресою: вул. Коростельська, 46.

Голів адміністрацій районів Харківської міської ради зобовязано забезпечити організацію та виконання робіт по звільненню території районів міста Харкова від самовільно побудованих та розміщених обєктів за адресами згідно додатку з залученням комунальних підприємств міста та інших підприємств, організацій.

У пункті 14 Додатку до вказаного рішення, до переліку об'єктів від яких звільняється територія міста включено нежитлову будівлю павільйону-магазину за адресою: м-н Повстання,1 в м. Харкові, яка належить позивачу.

Як зазначає позивач, 21.06.2013р. представником адміністрації Комінтернівського району м. Харкова та працівниками КП Харківводоканал, на виконання вищезазначеного спірного рішення виконавчого комітету Харківської міської ради, було здійснено фізичне знищення павільйону-магазину позивача.

Факт вжиття заходів представниками адміністрації Комінтернівського району ХМР по звільненню території міста від розміщених павільйонів-магазинів по майдану Повстання, 1 у м. Харкові на виконання рішення виконавчого комітету № 363 від 12.06.2013 р., якому (виконавчому комітету ХМР) Адміністрація Комінтернівського району ХМР підпорядкована, підтверджується головою адміністрації Комінтернівського району ХМР у листі-відповіді № 486/0/167-14 від 10.04.2014 р., наданій на звернення директора ТОВ "Спортивний одяг" ТОВ.

Позивач, вважаючи, що рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 12.06.2013 року в частині, що стосується звільнення території міста Харкова від нежитлової будівлі - павільйону-магазину позивача, що знаходиться за адресою м-н Повстання, 1 в м. Харкові та дії Адміністрації Комінтернівського району Харківської міської ради, які полягали у вжитті заходів 21.06.2013 року по звільненню території міста від розміщеного павільйону-магазину відповідача, та фактично його знищення є протиправним звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова.

Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 липня 2015 року у справі № 641/13662/14-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 року, позов ТОВ "Спортивний одяг" було задоволено частково, визнано незаконним рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 363 від 12.06.2013 р. Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан в частині, яка стосується звільнення території міста Харкова від нежитлової будівлі - павільйону-магазину за адресою: м.Харків, м-н Повстання, 1, що належить позивачу.

Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 липня 2015 року у справі № 641/13662/14-а, яка набрала законної сили, встановлено факт належності на праві приватної власності ТФ "Спортивний одяг" ТОВ нежитлової будівлі - павільону-магазину площею 135,20 кв.м., розташованої за адресою м. Харків, пл. Повстання, 1 з посиланням на свідоцтво про право власності № 367 від 19.12.1995 р. та реєстрацію в установленому законом порядку приватної власності на нерухоме майно, про що міститься відповідна відмітка КП "ХМБТІ" від 17.01.1996 року, реєстровий 973. При цьому постанова мотивована тим, що віднесення нежитлової будівлі (павільону-магазину), розташованої за адресою м. Харків, пл. Повстання, 1, до обєктів самочинного будівництва і, як наслідок, розповсюдження на цю нежитлову будівлю приписів Параграфу 5.10 Правил благоустрою є протиправним.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Посилаючись на вказане вище, на ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України та керуючись 1176 Цивільного кодексу України, позивач вказує, що незаконне рішення виконавчого комітету ХМР призвело до фактичного знищення нерухомого майна, належним та добросовісним власником якого був позивач, тобто призвело до фактичного позбавлення позивача його власності за відсутності достатньої для цього правової підстави, та відповідно й до спричинення шкоди, що й стало підставою для звернення позивача за захистом свого порушеного права до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд виходить з наступного.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Крім того, згідно зі статтею 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

За таких обставин необхідною підставою для притягнення органу місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних рішень/дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Як встановлено судом, постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 липня 2015 року у справі № 641/13662/14-а, яка набрала законної сили, було з визнано незаконним рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 363 від 12.06.2013 р. Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан в частині, яка стосується звільнення території міста Харкова від нежитлової будівлі - павільйону-магазину за адресою: м.Харків, м-н Повстання, 1, що належить позивачу. І ця обставина, в силу приписів ч. 3 ст. 35 ГПК України не підлягає доказуванню у даній справі, в якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Таким чином протиправна поведінка, яка полягає у прийнятті незаконного рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 363 від 12.06.2013 р. в частині яка стосується звільнення території міста Харкова від нежитлової будівлі - павільйону-магазину за адресою: м.Харків, м-н Повстання, 1, що належить позивачу, встановлена постановою суду.

При цьому, твердження відповідачів про самовільне зайняття позивачами земельної ділянки є юридично неспроможними. Матеріалами справи достовірно встановлено, що майно було придбане у регіонального відділення ФДМУ по Харківській області в процесі приватизації державних підприємств, воно було зареєстровано в КП "Харківське БТІ" та видано свідоцтво про право власності. Земельна ділянка була надана позивачеві в користування у встановленому порядку компетентним на це органом Харківською міською радою, при цьому закінчення строку договору є підставою для вчинення дій по поверненню земельної ділянки в порядку визначеному п.п.3.2. договору, а у разі невиконання цього обовязку орендарем може бути підставою для звернення до суду із відповідним позовом, але не підставою для винесення в позасудовому порядку рішення про позбавлення позивача належного йому майна. Одночасно суд звертає увагу, що порядок знесення самочинно збудованих обєктів врегульовано ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності", яким встановлено, що такі питання вирішуються лише в чітко визначений послідовності та за рішенням суду, яке набрало законної сили.

Матеріалами справи підтверджено, що не було правових підстав для визначення нежитлової будівлі - павільйону-магазину за адресою: м.Харків, м-н Повстання, 1, що належить позивачу, як обєкта самочинного будівництва і, як наслідок, беззаперечно підтверджено, що розповсюдження на цю нежитлову будівлю приписів Параграфу 5.10 Правил благоустрою є протиправним.

Встановлюючи наявність та розмір шкоди спричинений позивачу судом враховано наступне.

Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості майна на момент розгляду справи, або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Наявність шкоди полягає у фактичному знищенні нерухомого майна, належного позивачу, без дотримання встановленої Законом процедури.

З метою встановлення розміру збитків, судом було призначено судову експертизу, за результатами якої було надано експертний висновок судової оціночно-будівельної експертизи №1921 від 12.04.2017, відповідно до якого ринкова вартість знесеної нежитлової будівлі, яка була розташована за адресою: м. Харків, майдан Повстання, 1 (Кінний ринок), з урахуванням фізичного зносу на момент оцінки, складає 3122912 грн., без урахування ПДВ.

З урахуванням матеріалів справи та правовідносин, які склались між сторонами, судом визнано наданий судовим експертом висновок належним та допустимим доказом у даній справі.

За таких обставин, суд вважає, розмір завданих позивачу збитків, вимогу про відшкодування яких заявлено в межах даної справи, становить 3122912 грн.

Наведені у справі обставини свідчать й про наявність причинно-наслідкового зв'язку між незаконним рішенням та завданими збитками, оскільки завдання збитків позивач обґрунтовує вибуттям із його власності та зруйнування належного йому майна, а підстава для такого вибуття безпосередньо пов'язана із прийнятим виконавчим комітетом Харківської міської ради рішенням в частині яка стосується майна позивача, визнаній судом недійсною.

При цьому судом не приймається до уваги та визнаються безпідставними заперечення відповідачів та їх посилання на те, що відповідачами дії щодо демонтажу чи знесення майна позивача не вчинялось, а звільнення земельної ділянки по майдану Повстання, 1, від розміщених на ньому павільйонів-магазинів здійснено Адміністрацією Комінтернівського району Харківської міської ради, оскільки Адміністрація Комінтернівського району Харківської міської ради, здійснюючи фактичні дії по звільненню території від нерухомого майна позивача, виконувала рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 363 від 12.06.2013 р., яке є для адміністрації району обовязковим.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено існування всіх елементів складу цивільного правопорушення з існуванням яких чинне законодавство України передбачає можливість застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди (збитків).

Одночасно, вирішуючи спір та визнаючи вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, суд керується наступним.

Конституцією України (ст.41) та ЦК України (ст.321) гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 p., кожна людина, права і свободи якої викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі незалежно від того, що порушення було вчинене особами, які діяли в офіційній якості.

Право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном передбачено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.

Перший протокол ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Відповідачі не довели, що вони діяли законно, вчасно та в найпослідовніший спосіб, а прийняте виконавчим комітетом ХМР рішення було скасовано як незаконне, проте за наслідками прийнятого рішення для позивача настали несприятливі наслідки у вигляді втрати його майна.

Державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п.74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії», п. 38).

Таким чином, суд вважає, що внаслідок прийняття виконавчим комітетом ХМР незаконного рішення щодо майна позивача, відбулось втручання органу місцевого самоврядування у мирне володіння своїм майном останнього, має місце порушення ст.1 Першого протоколу шляхом позбавлення власності, при цьому позивачу завдана шкода, яка виявляється у вибутті з його користування та розпорядження нерухомого майна, а вимога про стягнення з Харківської міської ради збитків може розглядатися судом як справедлива компенсація за шкоду, завдану відповідачем внаслідок прийняття незаконного рішення.

Згідно ч.1 ст.77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету.

За таких обставин, враховуючи незаконне втручання органу місцевого самоврядування у право на мирне володіння позивачем своїм майном суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Харківської міської ради на користь позивача спричиненої матеріальної шкоди у розмірі 3 122 912,00 грн.

Щодо другого відповідача, то суд зазначає, що в процесі розгляду справи встановлено, що виконавчий комітет Харківської міської ради не є юридичною особою, а тому згідно ст.1, 21 ГПК України не володіє господарською процесуальною правосубєктністю, а тому провадження у справі щодо нього підлягає припиненню на підставі п.1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Керуючись приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір у справі підлягає стягненню з відповідача-1 на користь державного бюджету України вихордячи з розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 4, 32-34, 36, 43, 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, 7, ) на користь торгівельної фірми Спортивний одяг товариство з обмеженою відповідальністю (61001, м. Харків, майдан Повстання, 1, адреса для листування: 61023, м. Харків, пров. Автотракторний, 11; код ЄДРПОУ 14065,00 грн.

3. В позові щодо стягнення з Харківської міської ради 78256,92 грн. відмовити.

4. В частині вимог до Виконавчого комітету Харківської міської ради провадження у справі припинити.

5. Стягнути з з Харківської міської ради на користь Державного бюджету України (одержувач коштів: Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві, , рахунок 0001, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код бюджетної класифікації 22030106) 46843,68 грн. судового збору.

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.06.2017 р.

Суддя ОСОБА_5