РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2017Справа №910/5265/17

За позовом Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМЕДІА КОМПАНІ»

про стягнення 54 800,10 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Дмитруха М.О. - представник за довіреністю № 01-09/36 від 26.01.17

від відповідача Сарайєв О.Р. - представник за довіреністю б/н від 24.04.2017

У судовому засіданні 31.05.2017, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМЕДІА КОМПАНІ» про стягнення 54 800,10 грн.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» зазначає, що між сторонами було укладено договір від 21.01.2014 року № 2-20/11, предметом якого є надання телекомпанією послуг з організації зйомки телепрограм товариству. За доводами ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», останнім належним чином виконано зобов'язання за договором № 2-20/11 від 21.01.2014 та надано відповідні послуги ТОВ «ЄВРОМЕДІА КОМПАНІ» на загальну суму 54 800,10 грн. Проте, ТОВ «ЄВРОМЕДІА КОМПАНІ» в порушення умов договору не виконало свої зобов'язання щодо повноти та вчасності оплати послуг, у зв'язку з чим в останнього утворився борг у сумі 54800,10 грн. З метою досудового врегулювання спору ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» направило на адресу ТОВ «ЄВРОМЕДІА КОМПАНІ» претензію щодо оплати заборгованості, яка залишена без реагування. А тому позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з ТОВ «ЄВРОМЕДІА КОМПАНІ» заборгованості за договором у сумі 54 800,10 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2017 порушено провадження у справі № 910/5265/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 26.04.2017.

26.04.2017 відповідач через загальний відділ діловодства подав відзив, відповідно до якого проти вимог заперечував, зазначивши при цьому, що жодних послуг за договором наведеним позивачем у позовній заяві не отримував від останнього. Крім цього, відповідач зазначив, що позивачем не надано додатку № 1 до договору, яким фактично має бути визначено предмет договору. За доводами відповідача такого додатку сторонами не укладено, й відповідно не досягнуто всіх істотних умов договору. Також відповідач зазначає, що ніколи не отримував від позивача акт від 31.03.2014 для підписання, про існування такого акту дізнався, отримавши позовну заяву з додатками. У даному відзиві відповідач також зазначає, що позивачем пропущено строки позовної давності.

Ухвалою суду від 26.04.2017 розгляд справи було відкладено на 17.05.2017 у зв'язку з неявкою позивача та не виконання останнім вимог ухвали суду.

У судовому засіданні 17.05.2017 оголошувалась перерва до 31.05.2017 та повторно зобов'язано позивача надати докази на підтвердженням вимог викладених у позові, а саме: докази направлення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОМЕДІА КОМПАНІ" або докази вручення відповідачу Акта виконаних робіт від 31.03.2014р. до Договору № 2-20/11 від 21.01.2014р. а також належним чином завірену копію Додатку № 1 до Договору № 2-20/11 від 21.01.2014р. та оригінал Додатку № 1 для огляду у судовому засіданні.

У судове засідання, призначене на 31.05..2017, з'явилися представники сторін.

Представник позивача вимоги ухвали суду не виконав, зазначивши про відсутність доказів направлення акту від 31.03.2014р. на адресу відповідача а також про відсутність додатку № 1 до договору, вимоги підтримав та надав пояснення по суті спору.

Представник відповідача проти вимог заперечував з підстав наведених у відзиві, зазначивши що жодних послуг за договором не отримував та просив суд відмовити у позовних вимогах повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

21 січня 2014 року між Національною телекомпанією Україна, правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (надалі - телекомпанія/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОМЕДІА КОМПАНІ» (надалі - товариство/відповідач) було укладено договір № 2-20/11 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору телекомпанія зобов'язується надати на замовлення товариства послуги з організації зйомки телепрограм товариства (надалі - послуги) в обсязі та на умовах, визначених цим договором та додатками до нього, а товариство зобов'язується прийняти послуги та оплатити їх на умовах, вказаних у договорі.

Послуги надаються за місцем розташування телекомпанії: вул.. Мельникова, 42 м. Київ (п. 1.2. договору).

Згідно з п.п. 2.1.1.,2.1.2. телекомпанія зобов'язується надавати товариству послуги з використанням технічних засобів, визначених додатком № 1 до цього договору, надавати товариству два екземпляри Акту прийому-передачі наданих послуг підписаних з боку телекомпанії. Послуги вважаються наданими з моменту підписання сторонами Акту.

Товариство зобов'язується протягом п'яти робочих днів від дати отримання акту підписати його та направити один екземпляр акту телекомпанії. У випадку порушення цього строку Акт вважається підписаним, а послуги наданими, про що бухгалтером телекомпанії робиться відповідна відмітка на дублікаті Акту (підпис бухгалтера має бути завірений печаткою телекомпанії) (п. 2.2.2. договору).

У п.п. 4.1.,4.2. договору сторони домовилися,що вартість послуг телекомпанії є договірною та становить за одну зміну (8 годин) 3 653,34 грн з ПДВ. Загальна вартість послуг за цим договором є договірною та становить 54 800,10 грн з ПДВ. При цьому, товариство зобов'язується повністю оплатити весь обсяг послуг, погоджений сторонами у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 4.3. договору товариство сплачує вартість наданих послуг на розрахунковий рахунок телекомпанії в строки передбачені в додатку № 1 до цього договору.

За доводами позивача, ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» належним чином виконано зобов'язання за договором № 2-20/11 від 21.01.2014 та надано відповідачі послуги на загальну суму 54 800,10 грн, в порядку передбаченому договором направило на адресу відповідача два екземпляри Акта виконаних робіт від 31.03.2014, підписаного з боку телекомпанії. Проте, відповідачем, у вказані договором строки, акт не підписаний та не повернутий позивачу, а тому в силу п. 2.2.2 договору, послуги вважаються такими що надані відповідно до умов договору.

З метою досудового врегулювання спору 12.12.2016 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію № 03-09/3505 від 09.12.2016 з вимогою погасити заборгованість за договором у сумі 54 800,10 грн. претензія з боку відповідача залишена без реагування, борг не сплачено.

Отже, спір у справі виник у зв'язку з неналежним виконанням, на думку позивача відповідачем договірних зобов'язань щодо повноти та вчасності оплати за отримані послуги за договором.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою договір від 21.01.2014 № 2-20/11, є договором про надання послуг.

Згідно з ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зокрема, сторонами умовами договору визначено, що предмет та порядок оплати послуг за договором визначається саме додатком № 1.

Відповідачем заперечується факт отримання будь-яких послуг за даним договором, як і укладання самого додатку № 1, а також заперечується факт отримання акту виконаних робіт від 31.03.2014.

Позивачем на вимогу суду так і не було надано для долучення до матеріалів справи додатку №1 до договору а також доказів направлення та або вручення акту виконаних робіт від 31.03.2014 відповідачу.

А відтак, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо надання послуг та/або робіт відповідачу за договором № 2-20/11.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Статтею 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність, виходячи з вказаних засад, суд приходить до висновку, що позивачем не було доведено обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог, та на спростування заперечень відповідача проти позову, у зв'язку з чим на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги не обґрунтованими.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Представником відповідача у поданому до суду відзиві заявлено також про застосування строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст..256 Цивільного кодексу України). Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Пунктами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.06.2017

Суддя Пукшин Л.Г.