ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.05.2017 Справа № 904/2714/17

За позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Дніпро
до Військової частини НОМЕР_1 , смт. Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області

про стягнення 36 145 грн. 53 коп.

Суддя Рудь І.А.
Представники:
від позивача: не з`явився;

від відповідача: Кириченко Р.О., дов. № 7476 від 09.12.2016р.

СУТЬ СПОРУ:
Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до господарського суду з позовом, в якому просить стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , смт. Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області плату за порожній пробіг пасажирських вагонів в розмірі 36 145 грн. 53 коп.

Ухвалою суду від 16.03.2017р. порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 11.04.2017р.

Відповідач позовні вимоги не визнав, у відзиві на позов від 10.04.2017р. № 682/п зазначив, що на підтвердження надання відповідачу послуг з порожнього пробігу пасажирських вагонів у період з березня по квітень 2014р. на заявлену суму залізницею надані корінці дорожніх відомостей, які позивач вважає договорами, укладеними між сторонами у спрощений спосіб. Проте, відповідач вважає, що заявлені позовні вимоги не доведені позивачем належними доказами, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження обміну сторонами листами, телеграмами чи заявками, в яких зафіксований зміст домовленостей щодо надання вказаних вище послуг; доказів на підтвердження повноважень особи, що підписала корінці дорожніх відомостей з боку відправника, а також будь-яких доказі укладанням між сторонами договору на військові перевезення у спірному періоді. Крім того, надані позивачем корінці дорожніх відомостей оформлені із порушенням Порядку оформлення перевізних документів, оскільки містять численні виправлення, та вважаються зіпсованими. Разом з тим, зазначив, що позивачем при зверненні до суду із позовом порушено строки позовної давності, передбачені ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України та Статутом залізниць та не надано доказів наявності поважних причин його пропуску, у зв`язку із чим просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою господарського суду від 11.04.2017р. продовжено строк розгляду справи на п`ятнадцять днів.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, у судовому засіданні оголошувалася перерва з 11.04.2017р. по 23.05.2017р.

Позивач у судове засідання 23.05.2017р. не з`явився та не надав витребувані судом документи. Про причини неявки суд не повідомив.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки про час та місце розгляду справи останній повідомлений належним чином, про що свідчить підпис представника в повідомленні про перерву від 11.04.2017р. (а.с. 50).

В порядку ст.85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач стверджує, що Державним підприємством "Придніпровська залізниця", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", у період з березня по квітень 2014р. надані послуги з порожнього пробігу пасажирських вагонів Військовій частині А-1126 на загальну суму 361 45 грн. 53 коп., на підтвердження чого надав копії корінців дорожньої відомості форми ЛУ-12в:

- Б № 021800 від 07.05.2014р. на суму 9 806 грн. 59 коп. (а.с. 11);

- Б.№ 021787 від 09.04.2014р. на суму 3 514 грн. 75 коп. (а.с. 12);

- Б № 021785 від 08.04.2014р. на суму 5 491 грн. 80 коп. (а.с. 13);

- Б № 020905 від 09.03.2014р. на суму 3 563 грн. 57 коп. (а.с. 14);

- Б № 020421 від 09.04.2014р. на суму 2 115 грн. 36 коп. (а.с. 15);

- Б № 020419 від 08.04.2014р. на суму 1 410 грн. 24 коп. (а.с. 16);

- Б № 021801 від 07.05. (рік не зазначено) на суму 1 063 грн. 10 коп. (а.с. 17);

- Б № 021790 від 17.04.2014р. на суму 132 грн. 89 коп. (а.с. 18);

- Б № 021789 від 17.04. (рік не зазначено) на суму 385 грн. 10 коп. (а.с. 19);

- Б № 021786 від 09.04.2014р. на суму 531 грн. 55 коп. (а.с. 20);

- Б № 021784 від 08.04.2014р. на суму 664 грн. 44 коп. (а.с. 21);

- Б № 020903 від 08.03.2014р. на суму 664 грн. 44 коп. (а.с. 22);

- Б № 020420 від 09.04.2014р. на суму 1 651 грн. 61 коп. (а.с. 23);

- Б № 020418 від 08.04.2014р. на суму 477 грн. 31 коп. (а.с. 24);

- Б № 018692 (дата не зазначена) на суму 4 407 грн. 00 коп. (а.с. 25);

- Б № 001962 від 09.03.2014р. на суму 265 грн. 78 коп. (а.с. 26).

Однак, як вказує позивач, відповідач за надані послуги не розрахувався, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість у розмірі 361 45 грн. 53 коп.

Позивач зазначає, що в порядку досудового врегулювання спору звертався до відповідача із претензіями, в яких просив сплатити вказану заборгованість, на підтвердження чого долучив до матеріалів справи копії претензій від 17.12.2015р. № ЛЮ-01/201, від 09.06.2015р. № ЛЮ-01/1391 (а.с. 27, 28).

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Міністерством інфраструктури України та Міністерством доходів і зборів України прийнятий спільний Наказ № 331/137 від 30.05.2013р., який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.06.2013р. «Про затвердження Порядку оформлення розрахункових і звітних документів при здійсненні продажу проїзних та перевізних документів на залізничному транспорті» (далі - Порядок).

Пунктом 4 вказаного наказу визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства транспорту України та Державної податкової адміністрації України № 712/431 від 24.10.2001р. «Про затвердження Порядку оформлення розрахункових і звітних документів при здійсненні продажу проїзних і перевізних документів на залізничному транспорті», втратив чинність на підставі Наказу Міністерства інфраструктури № 331/137 від 30.05.2013р.

Згідно із п. 2.4 Порядку документами, що використовуються на залізничному транспорті при оформленні розрахункових операцій за послуги з перевезення пасажирів, багажу, багажу на руках пасажира, вантажу та вантажобагажу, є бланки таких проїзних і перевізних документів та квитанцій: комплект перевізних документів, форма ЛУ -12в.

Відповідно до приписів п. 6.5 Порядку комплект перевізних документів, форма ЛУ -12в (додаток 25), складається з двох аркушів і трьох частин: дорожня відомість, квитанція і корінець дорожньої відомості.

Пунктом 14.2 Порядку передбачено, що на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) (який (яка) не є розрахунковим документом) за встановленою формою.

Розділом ХVІІІ Порядку визначено які саме комплекти бланків необхідні для оформлення перевезення багажу, вантажобагажу та багажу на руках пасажира ручним способом, зокрема, комплект документів на перевезення вагонів і повагонні відправлення з пасажирським поїздом форми ЛУ-12в - при перевезенні вантажів та організованих груп пасажирів у спеціальних вагонах пасажирських поїздів.

Пунктом 18.4 Порядку визначено, що дорожня відомість форми ЛУ -12в супроводжує відправлення, а корінець додається касиром до звіту.

Із змісту корінців дорожніх відомостей слідує, що відправником є Військова частина А-1126, одержувачі: ЛВЧД-1-9711, ЛВЧД-7977, ЛВЧД-7 9777, в/ч А-1126, ЛВЧД-13.

При дослідженні судом наданих позивачем корінців дорожніх відомостей, встановлено, що вказані документі відповідають типовій формі ЛУ- 12в, яка визначена Додатком № 25 до Порядку оформлення розрахункових і звітних документів при здійсненні продажу проїзних і перевізних документів на залізничному транспорті (пункт 6.5).

Водночас, умовами п. 8.11. Порядку визначено, що при оформленні проїзних і перевізних документів ручним способом інформація заноситься касиром у бланки встановленої форми відповідно до нанесених друкарським способом реквізитів розбірливо, без скорочення слів. Дозволяється застосування штемпелів з текстом. Якщо бланк проїзного і перевізного документа містить контрольний талон і корінець, то інформація в них повинна бути ідентичною. Підчищення або виправлення на проїзних і перевізних документах заборонено.
Якщо в процесі заповнення бланк проїзного і перевізного документа було зіпсовано, касир повинен двічі перекреслити цей документ по діагоналі, указати причину псування, поставити свій підпис, дату, місяць, рік і завірити його в начальника станції (старшого касира), дані щодо зіпсованого бланка занести до книги ОРО та опису зіпсованих бланків проїзних документів форми ФС-1 (додаток 34). У кінці дня звіт касира АСК "Експрес" або опис форми ФС-1 разом із зіпсованими документами (усіма їх частинами) має бути переданий для перевірки та обліку до відповідних служб залізниці або до Технологічного центру з обробки перевізних документів (далі - ТехПД) (п. 8.13. Порядку).

Згідно п. 8.14. Порядку зіпсованим вважається проїзний і перевізний документ з нечітко або помилково внесеними в нього даними, з нечітко або помилково нанесеним компостером чи з неправильно розрізаною тарифною сіткою.

З урахуванням викладеного, господарський суд констатує, що деякі з наданих позивачем корінців дорожніх відомостей місять виправлення та незаповнені графи. Так, у корінці відомості Б № 020905 допущені виправлення (в графі «№ вагону» зазначені номери 3 (трьох) вагонів: 28376, 24318, 20629; в графі «місць» число « 5» виправлено на « 3», при цьому в графі «усього місць словами» записано «п`ять»); у корінці відомості Б № 001962 допущені виправлення, а також не всі графи бланку заповнені; у корінцях відомостей Б № 020421, Б № 020418, Б № 020419 та Б № 020420 в графі «усього місць словами» відсутній відповідний запис; у корінцях відомостей Б № 02181 та Б № 021789 в графі «дозволено» та «відправлення призначено на___» вказана дата « 07/5» та відповідно « 17/4» без зазначення року; у корінці відомості Б № 018692 в графі «дозволено» та «відправлення призначено на » взагалі не зазначена дата, в графі «місць» та «усього місць словами» записи відсутні.

У відповідності до положень ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: - договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За нормами статей 526, 527 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до приписів ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За правилами ст.. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно зі ст.. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Проаналізувавши матеріали справи, господарський суд дійшов висновку, що між сторонами укладено договори про надання послуг, що підтверджується корінцями дорожніх відомостей ЛУ-12в, які і підтверджують пробіг пасажирських вагонів у порожньому стані.

За приписами ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором

Господарський суд зазначає, що спірні корінці дорожніх відомостей ЛУ-12в не містять строку оплати.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Таким чином, до спірних відносин, з метою встановлення строку оплати наданих послуг, підлягає застосуванню частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України.

Як стверджує позивач, відповідачу направлялися претензії №ЛЮ-01/201 від 17.12.2015р. (а.с. 27) та №ЛЮ-01/1391 від 09.06.2015р. (а.с. 28).

Відповідач зазначає, що вказані претензії не отримував, на підтвердження чого надав довідку № 1217 від 10.04.2017р. (а.с. 41), відповідно до якої протягом 2015року письмових претензій позивача на адресу військової частини НОМЕР_1 не надходило та не зареєстровано.

При цьому, господарським судом враховані положення постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", а саме якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов`язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові.

Відповідно до ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ст. 34 Господарського процесуального кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування

Позивач докази направлення відповідачу вказаних претензій до суду не надав.

Подання ж кредитором (позивачем) позовної заяви, адресованої господарському суду (а не боржнику) і надіслання останньому як відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, оскільки докази направлення на адресу відповідача претензій про сплату заборгованості у розмірі 36 145 грн. 53 коп. за надані послуги в матеріалах справи відсутні, строк виникнення обов`язку відповідача щодо оплати спірної заборгованості не настав.

Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, про який заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.

Відповідно до норм статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, ст. 137 Статуту залізниць України визначено, що позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом 6 місяців. Зазначений шестимісячний термін обчислюється:

а) щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п`ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу;

б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

За умовами ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз`яснено в п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд зазначає, що підстави для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, про яку заявлено відповідачем, відсутні, у зв`язку з тим, що господарський суд дійшов висновку, що права позивача, станом на час прийняття рішення по суті, не є порушеними.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.1, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:
В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено 29.05.2017