ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2017 р. Справа № 922/3951/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В., суддя Слободін М.М.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивач - Гораль А.Р.;

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №1401Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 05 грудня 2016 року по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сунфло Трейд", м. Жовка

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків

про стягнення 422775,13 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сунфло Трейд", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якому просив стягнути з останнього (з урахуванням уточнення позовних вимог) 422 775,13грн. заборгованості за неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу № 01/08/2014 від 10.08.2014 року, з яких 45 173,05 грн. основного боргу, 28 866,13 грн збитків від інфляції, що з урахування суми основного боргу загалом становить 74 039,18 грн., 348 735,95грн. штрафу за неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу № 01/08/2014 від 10.08.2014р., а також просив покласти на відповідача понесені витрати зі сплати судового збору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 05 грудня 2016 року по справі (суддя Лавренюк Т.А.) у позові відмовлено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сунфло Трейд" 45 173,05грн. попередньої оплати, 348 735,95грн. штрафу, 5 908,64грн. судового збору. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків від інфляції в розмірі 28 866,13 грн. відмовлено.

Відповідач з рішенням суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить його скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що вважає рішення таким, що винесене з порушенням норм матеріального права, при невідповідності висновків, яких дійшов господарський суд, фактичним обставинам справи.

Ухвалою суду від 03 травня 2017 року апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 01 червня 2017 року о 10:00.

Через канцелярію суду 11.05.2017 року позивач надав заяву про застосування заходів забезпечення позову, в якій зазначив, що в межах виконавчого провадження встановлено об'єкт права власності відповідача - будівлю (ремонтна майстерня, нежитлова будівля) загальною площею 1215,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - на який може бути звернуто стягнення з метою забезпечення фактичного виконання рішення суду. На дане майно накладено арешт в межах виконавчого провадження.

Заявник просить накласти арешт на вказаний об'єкт нерухомого майна відповідача по справі і зауважує, що накладення арешту жодним чином не порушить прав та свобод відповідача, окрім можливості відчуження такого майна.

Ухвалою апеляційного господарського суду заяву про застосування заходів забезпечення позову прийнято до провадження, призначено її до розгляду на 01.06.2017 року.

Відзивів на апеляційну скаргу чи будь-яких пояснень щодо заяви про застосування заходів забезпечення позову до суду не надходило.

Судове засідання проводилось в режимі відеоконференції за клопотанням позивача.

У судовому засіданні позивач зазначив, що вважає, рішення господарського суду таким, що прийняте у повній відповідності до чинного законодавства України без порушення норм матеріального та процесуального права, апеляційна скаргу вважав необґрунтованою і такою, що не відповідає обставинам справи та не підлягає задоволенню.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального Кодексу України, заслухавши представників сторін, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.08.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сунфло Трейд" (позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (відповідач) укладено договір купівлі-продажу №01/08/2014 (Договір), відповідно до умов якого відповідач зобов'язався продати, а позивач оплатити та прийняти на умовах цього договору гранули паливні (пеллети) з лушпиння соняшника (товар).

Пунктами 3.1, 3.2 Договору поставка товару здійснюється на умовах FCA - Новомосковськ, Павлоград в термін до п'яти днів від моменту отримання передоплати за товар.

Пунктом п. 2.1 Договору сторони узгодили, що ціна товару складає 650,00 грн за одну тону.

Пунктом п.8.1 Договору сторони погодили порядок здійснення оплати, а саме: позивач зобов'язався здійснити оплату за товар у вигляді 100% вартості товару на рахунок відповідача в національній валюті протягом п'яти банківських днів, після отримання підтверджуючих документів на відправку товару.

Однак, відповідач після отримання суми попередньої оплати у визначені Договором строки товар не поставив, що і стало підставою для звернення ТОВ "Сунфло Трейд" до суду з позовом.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно зі статтею 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За вимогами ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Позивач на виконання взятих на себе зобов'язань, перерахував на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 107 250,00 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень, наявних у справі.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач зобов'язання за договором виконав частково, поставив позивачу товар в кількості 95,503 т. на загальну суму 62 076,95грн., що підтверджується копіями видаткових накладних, наявних у справі.

Таким чином, відповідач не повністю поставив позивачу товар в кількості 69,497 т. на загальну суму 45 173,05грн.

Пунктом 2 статті 693 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передачі оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З урахуванням наведеного, умовою застосування вказаної норми є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасної передачі товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, при чому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Тобто, позивач має право вимагати повернення перерахованої ним на користь відповідача передплати за Договором, оскільки відповідач свої договірні зобов'язання належним чином не виконав, товар за Договором не поставив, доказів на підтвердження поставки позивачу товару, за який було проведено попередню оплату, а також доказів повернення суми попередньої оплати не надав.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд попередньої інстанції дійшов підставного висновку, що, оскільки відповідач не поставив позивачу товар, не повернув сплачену позивачем суму попередньої оплати, докази на підтвердження повернення ним суми попередньої оплати в розмірі 45 173,05 грн. у справі відсутні, позовні вимоги в цій частині є та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

У п. 3.2 договору сторони погодили, що у разі прострочення строків поставки товару, відповідач зобов'язався сплатити штраф у розмірі 1% від вартості товару за кожний день затримки.

На підставі зазначеного, позивач за порушення строків виконання зобов'язань за спірним договором за період 24.09.2014р. по 04.11.2016р. нарахував відповідачу штраф в розмірі 1% від вартості непоставленого товару в розмірі 348 735,95грн.

Місцевий господарський суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу за період з 24.09.2014р. по 04.11.2016р., нарахування якого передбачено умовами договору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитків від інфляції в сумі 28 866,13 грн за період з жовтня 2014 року по вересень 2016 року, то суд попередньої інстанції, на думку судової колегії, правомірно відмовив у його задоволенні, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Таким чином, відповідальність, передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України, наступає за невиконання не будь-якого зобов'язання, а саме грошового.

Стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку товару, не вважається грошовим зобов'язанням в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України.

Такий правовий висновок зроблений у Постанові Верховного суду України від 16.09.2014р. у справі № 921/266/13-г/7, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, у суду не має правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитків від інфляції, нарахованих позивачем на суму зробленої ним попередньої оплати за договором.

Стосовно заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно із статтею 66 Господарського процесуального кодексу України метою застосування заходів до забезпечення позову є запобігання утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду.

Обов'язковою умовою вжиття заходів забезпечення позову є встановлення судом обставин, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Оцінивши викладені в заяві доводи позивача щодо накладення арешту, господарський суд Харківської області відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ст. 67 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві, про що виноситься ухвала. Наявність такої ухвали суду означає, що з моменту накладання арешту відповідач не має права розпоряджатися належним йому майном або коштами, незалежно від того, чи передавалася ухвала суду державній виконавчій службі для здійснення виконавчих дій.

У відповідності до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Частиною третьою вищевказаної постанови визначено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК). Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Проте, на думку судової колегії, позивачем в обґрунтування поданої заяви не доведено суду, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити виконання чи призвести до невиконання рішення суду, оскільки обставини позивача, викладені у заяві, не містять переконливу мотивацію щодо наявності підстав для забезпечення позову. Єдиною підставою, якою заявник обґрунтовує необхідність вжиття запобіжних заходів, є невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки, яких дійшов місцевий суд про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 45 173,05 грн. та штрафу в розмірі 348 735,95 грн. та відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків від інфляції в розмірі 28 866,13 грн. правомірними і обґрунтованими.

Зважаючи на викладене, на думку колегії суддів, висновки господарського суду відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, тому підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 05 грудня 2016 року по справі №922/3951/16 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 01.06.2017 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Слободін М.М.