РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2017Справа №910/3711/17

За позовом Виконувача обов'язків керівника Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області
до 1. Закарпатської обласної ради; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Лалівський мисливський колектив "Майорня"
про скасування рішення та визнання недійсним договору
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:
від прокуратури:Винник О.О. - посвідчення № 036704 від 15.12.15 року;
від першого відповідача:не з'явився;
від другого відповідача:Штець В.І. - представник за довіреністю.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Виконувач обов'язків керівника Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Закарпатської обласної ради (далі - перший відповідач) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лалівський мисливський колектив "Майорня" (далі - другий відповідач, ТОВ "ЛМК "Майорня") про :

- визнання незаконним та скасування рішення Закарпатської обласної ради № 564 від 16.11.2012 року "Про надання мисливських угідь у користування товариству з обмеженою відповідальністю "Лалівський мисливський колектив "Майорня";

- визнання недійсним договору про умови ведення мисливського господарства від 27.11.2012 року, укладеного між Закарпатським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та ТОВ "Лалівський мисливський колектив "Майорня".

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішення Закарпатської обласної ради № 564 від 16.11.2012 року "Про надання мисливських угідь у користування товариству з обмеженою відповідальністю "Лалівський мисливський колектив "Майорня" суперечить вимогам чинного законодавства і підлягає скасуванню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2017 р. порушено провадження у справі № 910/3711/17, розгляд останньої призначено на 24.03.2017 р.

У судовому засіданні 24.03.2017 року прокурор наполягав на позові, надав усні пояснення по справі.

Перший та другий відповідач в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Втім, через загальний відділ суду другий відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому вбачається, що другий відповідач проти позову заперечує, посилаючись на пропуск строку позовної давності відповідно до положень ст. 257 Цивільного кодексу України.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, враховуючи неявку в судове засідання представників першого та другого відповідача, що перешкоджає розгляду спору по суті, суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи на 12.04.2017 року.

Прокурор у засіданні 12.04.2017 року наполягав на позові, вважає, що строк позовної давності не пропущений.

Перший відповідач в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Проте, через загальний відділ суду від першого відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування строку позовної давності.

Другий відповідач проти позову заперечував посилаючись на пропуск строку позовної давності відповідно до положень ст. 257 Цивільного кодексу України. Крім того, звернувся до суду з письмовим клопотанням про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, суд задовольнив клопотання другого відповідача про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів та відклав слухання справи на 16.05.2017 року.

16 травня 2017 р. судове засідання не відбулось, у зв'язку із перебуванням судді Підченка Ю.О. на навчанні.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Як зазначає Верховний Суд України в листі №1-5/45 від 25.01.2006 р. критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 року справу № 910/3711/17 було призначено до розгляду у судовому засіданні 31.05.2017 року.

Безпосередньо у судовому засіданні 31.05.2017 року прокурор продовжував наполягати на задоволенні заявленого позову та заперечував проти пропуску ним строків позовної давності.

15.05.2017 року та 19.05.2017 року через загальний відділ діловодства суду від прокуратури надійшли додаткові пояснення по справі.

Перший відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання 31.05.2017 року не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник другого відповідача заперечував проти задоволення позову, надав суду доповнення до відзиву та заяву про застосування строків позовної давності.

Судом зроблено висновок, що наданих доказів достатньо для вирішення спору по суті.

У судовому засіданні 31.05.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Статтями 13, 14 і 16 Конституції України визначено, що земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов'язком держави.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в народному господарстві в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ).

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про тваринний світ" охорона тваринного світу включає систему правових, організаційних, економічних, матеріально-технічних та інших заходів, спрямованих на збереження, відтворення і використання об'єктів тваринного світу.

Основним завданням мисливського господарства як галузі стаття 1 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" визначає охорону, використання та відтворення мисливських тварин.

Дотримання норм законодавства при набутті права на користування мисливськими угіддями є одним із основних засобів забезпечення державою законності використання природних об'єктів, охорони та збереження тваринного світу.

Як зазначає прокурор у позовній заяві, вивченням інформації Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства з'ясовано, що Закарпатською обласною радою 16.11.2012 прийнято рішення № 564 "Про надання мисливських угідь у користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Лалівський мисливський колектив "Майорня" відповідно до якого відповідачу-2 надано у користування строком на 15 років мисливські угіддя Мукачівського району площею 3 671 га згідно із додатком до рішення № 564.

Рішенням № 564 відповідачу-2 надано у користування земельні ділянки наступних власників/користувачів: Зубівська сільська рада - 45, 98 Га, Яблунівська сільська рада - 38, 89 га, Станівська сільська рада - 52, 33 га, Бабичівська сільська рада - 429, 44 га, Верхньокоропецька сільська рада - 172, 63 га, Лалівська сільська рада - 125, 27 га, СТОВ "Завидівське" - 496, 0 га, Лісфонд філії "Мукачевдержспецлісгосп" ГДСЛАП "Закарпатагроліс" кв. 42-47 - 488 га; АТП радгосп-завод "Мукачівський" на території Верхньокоропецької сільської ради - 906,5 га, Станівської сільської ради - 622, 1 га, територія в межах смуг відводу під водосховища "Пістрялово" та "Бабічка" Мукачівського міжрайонного управління водного господарства - 154, 53 га; власники земельних ділянок на території: Бабичівської сільської ради - 3, 41 га; Яблунівської сільської ради площа - 6, 28 га; Станівської сільської ради - 4,15 га; Зубівської сільської ради - 62,39 га; Верхньокоропецької сільської ради - 22,04 га; Лалівської сільської ради - 42, 2 га.

Згідно інформації Верхньокоропецької сільської ради рішенням 21 сесії 6 скликання сільської ради № 324 від 23.08.2012 "Про погодження угідь Товариству з обмеженою відповідальністю "Майорня" згаданому товариству надано у користування строком на 25 років мисливських угідь площею 116, 4 га.

Разом з цим, рішенням № 564 відповідачу-2 надано у користування земельну ділянку Верхньокоропецької сільської ради площею 172, 63 га, а не 116, 4 га.

Крім того, рішенням № 67 від 14.04.2011 сьомої сесії 6-го скликання Лалівської сільської ради "Про надання у користування земельних угідь товариству з обмеженою відповідальністю "Майорня" відповідачу-2 надано у користування земельні угіддя площею 214, 2 га (в тому числі 143, 00 га земельних паїв). Того ж дня, між Лалійського сільською радою в особі сільського голови та відповідачем-2 укладено договір № 4 про надання земельних угідь у користування відповідачу-2 строком на 25 років. У розділі 1 "предмет договору" даного договору зазначено, що відповідачу-2 передаються мисливські угіддя площею 214, 6 га, у тому числі 143 га польових угідь та 71, 6 га лісових угідь.

Згодом, рішенням № 109 від 21.07.2011 дев'ятої сесії 6-го скликання Лалівської сільської ради про розгляд протесту Прокуратури Мукачівського району на рішення сьомої сесії 6-го скликання № 67 від 14.04.2011 "Про надання у користування мисливських угідь товариству з обмеженою відповідальністю "Майорня" скасовано рішення № 67 від 14.04.2011 Лалікської сільської ради.

Проте, не дивлячись на скасування рішення про надання у користування 2-му відповідачу мисливських угідь, рішенням № 564 останньому надано у користування 125, 27 га земель запасу Лалійської сільської ради.

Також, прокурор звертає увагу суду на незаконність включення у рішення № 564 земельних ділянок Мукачівського міжрайонного управління водного господарства державного агентства водних ресурсів України.

Так, головним інженером Мукачівського міжрайонного управління водного господарства другому відповідачу за № 18 від 20.07.2012 надані рекомендації щодо ведення мисливського господарства. У даних рекомендація зазначено, що "…управління вважає за можливе ведення мисливського господарства в межах смуги відводу від водосховища "Пістрялово" та "Бабічка" і надає слідуючі рекомендації…"

На думку прокурора вказаний лист № 18 від 20.07.2012 Мукачівського МУВГ не можна вважати належним (у розумінні Закону України "Про мисливське господарство та полювання") погодження надання у користування відповідачу-2 мисливських угідь.

Крім того, ознайомившись з функціональними повноваженнями головного інженера Мукачівського міжрайонного управління водного господарства прокуратурою було встановлено факт відсутності в даної особи повноважень надання іншим юридичним особам, незалежно від реалізації на правової форми погодження на право користування земельними ділянками.

Отже, як зауважив позивач, будь-які погодження листа і рекомендації тощо, надані головним інженером Мукачівського міжрайонного управління водного господарства, щодо надання у користування земельних ділянок Мукачівського міжрайонного управління водного господарства іншим особам, є неправомірними та виходять за межі його функціональних повноважень а отже є недійсними.

Аналогічна ситуація щодо відсутності належного погодження Мукачівської районної державної адміністрації про надання 2-му відповідачу права користуватися земельними ділянками деяких сільських рад Мукачівського району.

Так, листом № 02-27/952 від 24.05.2012, який іменується "Про надання інформації", 2-му відповідачу надано інформації про те, що Мукачівська району державна адміністрація не заперечує щодо надання у користування земельних ділянок під мисливські угіддя для ведення мисливського господарства, які знаходяться за межами Вернхньокоропецької, Станівської, Лалійської, Зубівської, Яблунівської та Бабичівської сільської ради.

Заперечуючи законність вказаного листа прокурор посилається на ч. 1 ст. 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" відповідно до якої на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази. Тому, із даної норми вбачається, що рішення голови місцевої державної адміністрації, як форма волевиявлення під час виконання ним владних повноважень, оформляється відповідним розпорядженням, а не листом.

Рішенням № 564 Закарпатська обласна рада крім вимог ст. 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" також порушила вимоги ст. 2, 71 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідно до яких місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного обєднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів країни. Територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Однак, згідно інформації Департаменту екології та природних ресурсів Закарпатської обласної державної адміністрації погоджень подань Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства не надавалося при понятті Рішення № 564, чим самим грубо порушено встановлений Законом України "Про мисливське господарство та полювання" порядок отримання мисливськими господарствами мисливських угідь у користування.

Крім того, згідно інформації Управління Держгеокадастоу у Мукачівському районі Закарпатської області станом на 16.11.2012 року землі запасу згаданих у рішенні № 564 сільських рад становили наступні площі:

- Зубівська сільська рада - 22,2437 га;

- Яблунівська сільська рада - 18,1103 га;

- Станівська сільська рада - 19,7633 га;

- Бабичівська сільська рада - 271,4905 га;

- Верхньокоропецька сільська рада - 94,3434 га;

- Лалівська сільська рада - 79,8935 га.

Разом з цим, рішенням № 564 другому відповідачу надано у користування наступні площі сільських рад:

- Зубівська сільська рада - 45,98 га;

- Яблунівська сільська рада - 38,89 га;

- Станівська сільська рада - 52,33 га;

- Бабичівська сільська рада - 429,44 га;

- Верхньокоропецька сільська рада - 172,63 га;

- Лалівська сільська рада - 125,27 га.

Рішенням Верхньокоропецької сільської ради № 324 від 23.08.2012 року другому відповідачу надано у користування 116, 4 га, однак в рішенні та у пов'язаних із ним документах не вказано точне розташування згаданої земельної ділянки та не вказано із скількох ділянок дана площа складається.

На виконання рішення № 564 між Закарпатським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, як територіальним органом Державного агентства лісових ресурсів України, та Мукачівською районною організацією Українського товариства мисливців та рибалок 27.11.2012 року укладено договір про умови ведення мисливського господарства, який, на думку прокуратури, підлягає визнанню недійсним.

У частині вимог щодо визнання недійсним договору від 27.11.2012 року про умови ведення мисливського господарства , укладеного між Закарпатським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та другим відповідачем, слід взяти до уваги те, що за вказаним договором передано мисливські угіддя підприємству, яке не має змоги забезпечити виконання вимог законодавства про полювання та охорону тваринного світу, оскільки в ньому не створені спеціальні підрозділи для ведення мисливського господарства, необхідність створення яких передбачена Законом України "Про тваринний світ" та "Про мисливське господарство та полювання".

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, територіальними органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, а також власниками або користувачами земельних ділянок.

Статті 78, 79 Земельного кодексу України передбачають, що право власності на землю є правом володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка є частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правилами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Частина 1 ст. 316 Цивільного кодексу України визначає право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із Конституцією України (ч. 2 ст. 14), право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 134 Господарського кодексу встановлено, що суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" мисливські угіддя є ділянками суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства.

Таким чином, запровадження на законодавчому рівні погоджень всіх землекористувачів зумовлене необхідністю узгодження реалізації власниками земельних ділянок, на яких знаходиться мисливське угіддя, прав на землю з реалізацією користувачем мисливських угідь права на ці угіддя.

При цьому слід зазначити, що згідно зі статтею 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" власники та користувачі земельних ділянок мають переважне право на користування мисливськими угіддями.

Отже, для ведення мисливського господарства необхідні погодження всіх власників та користувачів земель, на яких планується ведення такого мисливського господарства.

Статтею 10 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" визначено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у галузі мисливського господарства та полювання належить, зокрема, вирішення відповідно до цього Закону питань, що стосуються надання у користування мисливських угідь.

Слід зазначити, що законодавство не містить вимог щодо форми погодження про надання мисливських угідь у користування і не містить вимог, що такі погодження повинні оформлятись рішенням сесії відповідного органу місцевого самоврядування, а тому погодження можуть бути наданні у інший спосіб, наприклад листами.

В матеріалах справи відсутні заперечення будь-якого з землевласників або землекористувачів, земельні ділянки яких надані відповідачу-2, стосовно того, що з ними не було погоджено такого надання.

Посилання прокурора на відсутність погоджень відповідних сільських, селищних рад як на підстави для скасування вищезазначеного рішення є безпідставними, оскільки правова конструкція статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", враховуючи закріплене у статті 1 вказаного закону визначення поняття мисливських угідь, не містить вимоги щодо необхідності отримувати відповідні погодження у сільських, селищних рад, як і не містить вимоги щодо погодження з усіма власниками або користувачами земельних ділянок.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 6 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" у відповідній редакції, до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання належить подання документів з питань надання у користування мисливських угідь. Зазначене подання, погоджене у передбаченому законом порядку з Радою міністрів Автономної республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, територіальними органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, а також власниками або користувачами земельних ділянок, у майбутньому є підставою для прийняття Верховною радою Автономної республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами рішення про надання у користування мисливських угідь. Тобто, правової підстави для отримання 2-м відповідачем у користування мисливських угідь є прийняття Закарпатською обласної радою рішення за результатами розгляду подання Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ який породжує певні правові наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Статтею 8 Земельного кодексу України передбачено повноваження обласних рад у галузі земельних відносин, до яких належить: розпорядження землями, що знаходяться у спільній власності територіальних громад; забезпечення реалізації державної політики в галузі використання та охорони земель; погодження загальнодержавних програм використання та охорони земель, участь у їх реалізації на відповідній території; затвердження та участь у реалізації регіональної програми використання земель, підвищення родючості ґрунтів, охорони земель; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; організація землеустрою; внесення до Верховної ради України пропозицій щодо встановлення та зміни меж районів, міст; встановлення та зміна меж сіл, селищ; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до преамбули закону № 1478-ІІІ його положення визначають правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних та фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання, забезпечують рівні права усім користувачами мисливських угідь взаємовідносини з органами державної влади та щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу.

Відповідно до частини 3 статті 21 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між територіальним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання і користувачами мисливських угідь.

До повноважень Верховної ради автономної республіки Крим, обласних, районних, Київської та Севастопольської міської ради у галузі мисливського господарства та полювання належить: затвердження відповідних програм розвитку мисливського господарства; вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь; вирішення інших питань у межах своїх повноважень.

Так, на виконання вимог пункту 2 рішення № 564 між Закарпатським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лалійський мисливський колектив "Майорня" 27.11.2012 року було укладено договір про умови ведення мисливського господарства.

У позовній заяві не, не зазначається, у чому саме відбулось порушення у зв'язку з прийняттям Закарпатською обласною радою оскаржуваного рішення та не доведено, що під час надання 2-му відповідачу у користування мисливських угідь не було отримано погодження власників та землекористувачів, території яких можуть бути використані для ведення мисливського господарства, як і не було надано їх переліку.

Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з Положенням про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 458/2011 Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи центральних органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері лісового та мисливського господарства. Основними завданнями Держлісагентства України є: внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства; реалізація державної політики у сфері лісового та мисливського господарства.

Закарпатське обласне управління лісового та мисливського господарства підпорядковується Держлісагентству України та є його територіальним органом.

Відповідач-2 на підставі оспорюваного рішення Закарпатської обласної ради уклало договір про умови ведення мисливського господарства з ТОВ "Лалівський мисливський колектив "Майорня", який не суперечить положенням Цивільного кодексу України та ст. 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", у зв'язку з чим він не підлягає визнанню недійсним.

Таким чином, судом встановлено, що не був порушений охоронюваний законом інтерес держави внаслідок прийняття Закарпатською обласною радою спірного рішення та укладення спірних договорів.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Прокурор, як на підставу для визнання недійсним спірного договору, посилається на протиправність рішення, на підставі якого він був укладений. Однак, враховуючи те, що рішення, на виконання якого укладено спірний договір, було прийняте з дотриманням норм діючого законодавства України і, відповідно, є чинним, позовна вимога про визнання недійсним договору про умови ведення мисливського господарства від 27.11.2012 року є безпідставною.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Прокуратурою належними та допустимими доказами не доведено порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави оспорюваним рішенням та договором.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується прокуратури, яка мала довести наявність тих обставин, на підставі яких вона звернулась до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області безпідставні та задоволенню не підлягають.

Крім того, під час розгляду справи другим відповідачем неодноразово заявлялось про пропуск прокурором строку позовної давності.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, заява відповідача-2 про застосування строків позовної давності не приймається судом до уваги, оскільки суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установив, що право та інтереси держави на захист якого прокуратура просить відповідачами не порушено, а тому приймається рішення про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 ГПК України визначає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 32-35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Виконувача обов'язків керівника Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 06.06.2017 р.

Суддя Ю.О.Підченко