КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2017 р. Справа № 910/19794/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

- позивача ( апелянта): Денисенка О.М., за довіреністю №4-4-1-19/111 від 25.11.2016; Кішинського Д.Г., за довіреністю № 4-4-1-19/143 від 28.12.2016

- відповідача: Сербулова О.В., за довіреністю №01/05-264Д від 01.02.2016; Черкашинина О.А., за довіреністю № 01/05-250 від 22.04.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укррічфлот» в особі філії «Дніпропетровський річковий порт» АСК «Укррічфлот» на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/19794/16 (суддя Привалов А.І.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Укррічфлот», м. Київ, в особі філії «Дніпропетровський річковий порт» АСК «Укррічфлот», м. Дніпропетровськ

до державного підприємства «Адміністрація річкових портів», м. Київ

про стягнення 6 808 218,67 грн.

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укррічфлот» в особі філії «Дніпропетровський річковий порт» АСК «Укррічфлот» (надалі- позивач) звернулось до господарського суду міста Києва із позовною заявою до державного підприємства «Адміністрація річкових портів» ( надалі - відповідач/ ДП «Адміністрація річкових портів») про стягнення 6 808 218,67 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2014 у справі № 910/8194/14 було встановлено факт не укладення договору управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006 та додаткових угод до даного договору, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача кошти, сплачені за період з 01.11.2006 по березень 2014 у сумі 6 808 218,67 грн., як безпідставно набуте майно.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.11.2016 порушено провадження у справі № 910/19794/16 та призначено її до розгляду.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/19794/16 (суддя Привалов А.І.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходи з того, що перерахування коштів позивачем на рахунок ДП «Адміністрація річкових портів» відбувалось на відповідній правовій підставі, що виключає можливість повернення спірних коштів на підставі приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України.

При цьому місцевий господарський суд керувався приписами ст. ст. 11, 1029, 1031, 1034, 1042, 1212 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 175 Господарського кодексу України та ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуально кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням господарського суду міста Києва, публічне акціонерне товариство «Укррічфлот» в особі філії «Дніпропетровський річковий порт» АСК «Укррічфлот» (надалі - апелянт), звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм процесуального, а саме, ст. 35, 43, 83 Господарського процесуально кодексу України, неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи; не вжиттям всіх необхідних заходів для повного та всебічного розгляду справи, та порушення норм матеріально права, зокрема, ст. 202, 210, 640, 1212, 1031 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2017 відновлено публічному акціонерному товариству «Укррічфлот» в особі філії «Дніпропетровський річковий порт» АСК «Укррічфлот» пропущений процесуальний строк на звернення з апеляційною скаргою на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/19794/16; скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 02.02.2017.

02.02.2017 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду відповідачем було заяву про застосування строків позовної давності.

Київським апеляційним господарським судом оголошувались перерви в судовому засіданні 02.02.2017 та 23.02.2017.

23.02.2017 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

13.03.2017 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду позивачем було подано заперечення на відзив на апеляційну скаргу.

13.03.2017 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду позивачем було подано заперечення на заяву ДП «Адміністрація річкових портів» про застосування строків позовної давності.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду № 09-53/1268/17 від 29.03.2017 у зв'язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/19794/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 29.03.2017 для розгляду справи № 910/19794/16 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді Чорна Л.В., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 було прийнято до свого провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укррічфлот» в особі філії «Дніпропетровський річковий порт» АСК «Укррічфлот» на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/19794/16 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І. ( доповідач у справі), судді: Отрюх Б.В.. Чорна Л.В.

18.05.2017 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли пояснення в порядку ст. 22 ГПК України.

30.05.2017 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли пояснення по суті справи.

30.05.2017 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від мі

Представники позивача (апелянта) в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги з викладених а апеляційній скарзі підстав та просили задовольнити її повністю.

Представники відповідача заперечили в судовому засіданні суду вимоги апеляційної скарги, з викладених у відзиві підстав та просили відмовити в її задоволенні. Крім того, просили суд апеляційної інстанції задовольнити заяву про застосування строків позовної давності.

Стосовно заявлених клопотань Міністерства інфраструктури України про вступ у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та державного підприємства «Адміністрація річкових портів» про залучення Міністерства інфраструктури України у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як роз'яснено у п. 8 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", що згідно з ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК України.

Положення розділів I - XI ГПК України мають загальний характер і можуть застосовуватись апеляційним судом з урахуванням конкретних обставин, оскільки під час розгляду справи в апеляційній інстанції суд відповідно до частини першої статті 101 ГПК України повторно розглядає справу. Норми ГПК України щодо вчинення господарським судом першої інстанції певних процесуальних дій не застосовуються судом апеляційної інстанції у випадках, коли відповідною нормою ГПК України прямо передбачено, що процесуальна дія вчиняється лише до прийняття рішення судом першої інстанції, крім передбаченого статтею 24 ГПК України права залучати до участі у справі іншого відповідача, здійснити за згодою позивача заміну первісного відповідача належним відповідачем та зазначеного у статті 27 ГПК України права залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Частиною 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Згідно з п. 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини. Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Разом з цим, всупереч викладеним вище вимогам ст.27 Господарського процесуального кодексу України заявником не було доведено суду апеляційної інстанції, що рішення у даній справі може вплинути на права або обов'язки Міністерства інфраструктури України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у порядку ст. 33 ГПК України державне підприємство «Адміністрація річкових портів», не обгрунтувало неможливості подання такого клопотання до суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 01.11.2006 між державним підприємством «Адміністрація річкових портів», як установником управління та дочірнім підприємством «Дніпропетровський річковий порт» акціонерної судноплавної компанії "Укррічфлот", як управителем, що було реорганізовано шляхом приєднання до публічного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот», яке в свою чергу є правонаступником прав та обов'язків ДП «Дніпропетровський річковий порт» акціонерної судноплавної компанії «Укррічфлот» (згідно п. 1 протоколу загальних зборів акціонерів товариства від 20.04.2011 ) було укладено договір управління майном № 56/01-11 ( надалі - договір № 56/01-11)

Відповідно до п. 1.1. договору № 56/01-11 установник управління передав управителеві на певний строк державне майно в управління, а управитель зобов'язався за плату, здійснювати від свого імені управління майном в інтересах установника управління.

У пункті 1.2. договору № 56/01-11 сторони визначили конкретний перелік майна, яке є предметом цього договору.

Передача майна за цим договором не тягне за собою передачу права власності на нього управителю. Держава, в особі Міністерства транспорту та зв'язку України, залишається власником майна, а управитель утримує майно на окремому балансі та здійснює повноваження по управлінню майном згідно цього договору ( п. 1.5. договору № № 56/01-11)

Пунктом 1.6. договору № 56/01-11 сторони визначили, що вигода від майна, яке передане в управління управителю, належить установнику управління.

Відповідно до п. 4.1. договору № 56/01-11 сторони дійшли згоди, що строк дії договору складає один рік з дня його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Нотаріальне посвідчення та державна реєстрація здійснюється управителем протягом 15 робочих днів з дати підписання цього договору.

Пунктом 4.2. договору № 56/01-11, сторони передбачили, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору після закінчення його строку, договір вважається продовженим на такий самий строк і таких самих умовах за умови обов'язкового погодження органом управління державним майном.

01.11.2006 між сторонами було підписано акт № б/н про приймання-передачі державного майна в управління.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, що до договору № 56/01-11 вносились зміни, а саме:

- 30.10.2007 була укладена додаткова угода про внесення змін до договору № 56/01-11від 30.11.2006, якою було змінено редакцію договору в частині базового розміру вигоди та плати за управління майном, а саме виклали в новій редакції п. п. 1.8, 2.1, 5.1, 5.8. договору;

- 01.07.2009 будо укладено додаткову угоду б/н про внесення змін до договору № 56/01-11 від 30.11.2006, якою сторони змінили редакцію договору в частині базового розміру вигоди та плати за управління майном.

- 05.03.2010 між позивачем та відповідачем була підписана додаткова угода б/н про внесення змін до договору управління майном № 56/01-11 від 30.11.2006.

Так, відповідно до додаткової угода б/н від 05.03.2010 сторони п. 4.1 договору виклали в новій редакції: «Строк дії цього договору починає перебіг з моменту його нотаріального посвідчення та державної реєстрації та діє до 01 березня 2013 року. Нотаріальне посвідчення та державна реєстрація цього договору здійснюється установником управління протягом 5 робочих днів з дати підписання цього договору».

Крім того, у п. 4 додаткової угоди від 05.03.2010 до договору № 56/01-11 сторони визначили, що установник управління зобов'язався за власний рахунок не пізніше 5 робочих днів від дати підписання цієї додаткової угоди забезпечити її нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію.

Таким чином, на момент укладення договору управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006 норми Цивільного кодексу України (в редакції від 30.09.2006) передбачали, обов'язковість нотаріального посвідчення та державної реєстрації договорів управління майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 220 ЦК України (в редакції від 30.09.2006) передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Разом з тим, у зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору ДП «Дніпропетровський річковий порт» акціонерної судноплавної компанії «Укррічфлот» звернулося до суду з позовом про визнання дійсним договору та додаткової угоди.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.03.2009 у справі № 30/70, яке набрало законної сили, договір управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006 та додаткову угоду до даного договору від 30.10.2007 визнано дійсними, визнано продовженою дію договору управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006 до 01.01. 2009 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.04.2010 у справі № 6/11, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2010 та постановою Вищого господарського суду України від 09.12.2010, ДП "Дніпропетровський річковий порт" акціонерної судноплавної компанії "Укррічфлот" відмовлено у задоволені позову про визнання дійсною додаткової угоди від 01.07.2009 до договору управління майном та визнання укладеною додаткової угоди від 25.09.2009 до даного договору.

Також, рішенням господарського суду міста Києва від 27.09.2012 у справі № 5011-13/6955-2012 дочірньому підприємству "Дніпропетровський річковий порт" акціонерної судноплавної компанії "Укррічфлот" відмовлено у задоволені позову про визнання дійсною додаткової угоди від 05.03.2010 року про внесення змін до договору управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006.

В ході розгляду вищезазначених справ судами встановлені наступні факти: підписання сторонами 01.11.2006 договору управління майном № 56/01-11 та підписання додаткових угод до нього від 30.10.2007 від 01.07.2009, від 05.03.2010; передання позивачем в управління відповідачу державного майна, визначеного п. 1.2. договору, на підставі акту б/н від 01.11.2006; здійснення публічним акціонерним товариством "Судноплавна компанія "Укррічфлот дій з управління державним майном, сплатою останнім на користь державного підприємства "Адміністрація річкових портів" вигоди з використання державного майна, згідно п. п. 1.6.-1.10. договору; погодження Міністерством транспорту та зв'язку України (листом № 1089/04/14-10 від 05.03.2010) продовження терміну дії договору управління майном № 56/01-11 лише до 01.03.2013.

В той же час, при розгляді вищезазначених справ господарськими судами було встановлено, що укладений між сторонами договір управлінням майном № 56/01-11 від 01.11.2006 та всі підписані до нього додаткові угоди підлягали нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Однак, нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006 та укладених до нього додаткових угод від 30.10.2007 від 01.07.2009 та від 05.03.2010 сторонами здійснено не було, що також встановлено рішеннями судів у наведених вище справах та не заперечується сторонами.

У постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2014 року у справі № 910/8194/14, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду від 17.03.2015, суд дійшов висновку, оскільки державної реєстрації договору управління майном № 56/01-11 (обов'язкова реєстрація якого передбачена чинним законодавством України) проведено не було, що встановлено рішеннями судів та підтверджується самими сторонами у справі в судових засіданнях та у поданих в суді апеляційної інстанції письмових поясненнях, договір управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006, та додаткові угоди до даного договору, то в силу ст. ст. 210, 640 ЦК України, не можна вважати укладеними.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Враховуючи, постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2014 року у справі № 910/8194/14 якою будо встановлено факт не укладення договору управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006 та додаткових угод до даного договору, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів, що буди сплачені за період з 01.11.2006 по березень 2014 у сумі 6 808 218, 67 грн., як безпідставно набуте майно.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 1029 ЦК України (в редакції від 30.09.2006) визначено, що за договором управління майном одна сторона (установник управління), передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

Статтею 1031 ЦК України (в редакції від 30.09.2006 року чинній на момент укладення договору управління майном №56/01-11 від 01.11.2006 року) визначено, договір управління майном укладається в письмовій формі. Договір управління нерухомим майном підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

За приписами ст. 1034 Цивільного кодексу України Цивільного кодексу України, вигода від майна, що передане в управління, належить установникові управління. Установник управління може вказати в договорі особу, яка має право набувати вигоди від майна, переданого в управління (вигодонабувача).

Управитель має право на плату, встановлену договором, а також на відшкодування необхідних витрат, зроблених ним у зв'язку з управлінням майном. Управитель майном, якщо це передбачено законом або укладеним відповідно до нього договором, має право відраховувати належні йому відповідно до частини першої цієї статті грошові суми безпосередньо з доходів від використання майна, переданого в управління (ст. 1042 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, сторони договору управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006 до моменту встановлення факту його не укладеності на протязі майже восьми років вчиняли дії, пов'язані з управління майном, як-то: передача майна, його фактичне використання та отримання плати за користування майном, що під час розгляду справи сторонами не заперечувалось, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції.

Позивач фактично вчиняв дії управителя майна, а ДП "Адміністрація річкових портів" отримувало вигоду від майна у вигляді відповідної плати (виногороду за управління згідно зі ст.ст. 1029, 1042 ЦК України).

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду проте, що враховуючи фактичні дії, які вчиняли сторони по відношенню до державного майна, грошові кошти у розмірі 6 808 218,67 грн. є вигодою від майна, набувачем якої є ДП "Адміністрація річкових портів", який (висновок) спростовує доводи апеляційної скарги, що спірні кошти перераховані без правової підстави.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зі змісту ст. 1212 ЦК України слідує, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

- по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

- по-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК України).

При цьому, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Аналогічний висновок зазначений в постанові Верховного Суду України від 02.10. 2013 № 6-88цс13, правова позиція в якій на підставі ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для судів при застосуванні таких норм права

Отже, вимоги про повернення коштів на підставі вказаної статті можуть висуватися лише у випадку відсутності між сторонами правочину або будь-якої іншої підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач сплачував кошти у сумі 6 808 218,67 грн. на протязі з 01.11.2006 по березень 2014 відповідачу в якості плати за користування майном, яке йому було фактично передано в управління (користування).

Таким чином, перерахування коштів на рахунок відповідача відбувалось на відповідній правовій підставі, що виключає можливість повернення спірних коштів на підставі приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України та застосування вказаної статті до спірних правовідносин.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з правомірним висновком місцевого господарського суду щодо необґрунтованості та безпідставності пред'явлення позовних вимог до відповідача

Судовою колегією господарського апеляційного суду було встановлено, що відповідач було подано до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної даності. ( т. 1. а.с. 143-144).

Аналогічні клопотання були подані відповідачем і до суду апеляційної інстанції.

Стосовно поданого відповідачем клопотання про застування наслідків спливу позовної давності, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги твердження апелянта, що зазначені в апеляційній скарзі стосовно порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст.ст. 32-34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів та пояснень наявних в матеріалах справи дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України, що судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укррічфлот» в особі філії «Дніпропетровський річковий порт» АСК «Укррічфлот» залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/19794/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

Б.В. Отрюх