ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"07" червня 2017 р.Справа № 924/491/17

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заверухи С.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Подільський господар" с. Мокіївці Шепетівський район

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Рітейл", м. Луцьк

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Городище-Агро", с. Мокіївці Шепетівського району

про визнання недійсним договору поруки №02/11 від 02.11.2015р.

представники сторін:

позивача: ОСОБА_1 - представник за довіреністю №13-Д від 13.01.2017 р.

відповідача 1: ОСОБА_2 - представник за довіреністю від 28.12.2016 р.

відповідача 2: не з'явився

повне рішення складено 07.06.2017 року.

Суть спору: позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить суд визнати недійсним договір поруки №02/11 від 02.11.2015 року, укладений між ТОВ "Вог Рітейл", ТОВ "Городище-Агро" та ТОВ "Подільський господар". В обґрунтування позову вказує, що оскаржуваний договір було укладено директором позивача всупереч положенням Статуту без наявності відповідних повноважень та за відсутності схвалення правочину товариством. Відтак, керуючись ст.ст. 203, 215, 236, 241 ЦК України, просить суд визнати договір поруки №02/11 від 02.11.2015 року недійсним.

Повноважний представник позивача під час судових розглядів спору позов підтримав у повному об'ємі.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні та у наданому суду відзиві на позов позовні вимоги заперечив, проте вказав, що останньому не було відомо про обставини викладені у позовній заяві, також звернув увагу на п. 6.3 спірного договору, згідно з яким поручитель має здатність виконувати умови договору та має всі необхідні повноваження від засновників та інших органів поручителя, що необхідні для укладення та виконання договору. Звернув увагу суду на правову позицію ВС України викладену у справі №6-14ц від 13.03.2017 р. Представник відповідача 1 зауважив, що договір поруки був укладений у відповідності з п. 1.5 генерального договору поставки нафтопродуктів №24-ДГ/96 від 18.03.2015 р., а сторони спірного договору вели переписку в електронній формі.

Відповідач 2 в судове засідання не з'явився, причин суду не повідомив, вимог ухвали суду не виконав, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи, про що свідчить судова повістка від 29.05.2017 р.

Представником відповідача 1 заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату для надання можливості подати додаткові докази по справі, а саме листування з позивачем по спірному договорі.

Судом відхиляється клопотання відповідача 1 про відкладення розгляду справи з врахуванням наступного.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При цьому господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). В таких випадках суд виходить з того, що такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відтак, враховуючи вищевикладене, належне повідомлення сторін про час та місце розгляду спору, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за наявними в ній матеріалами, та про відмову в задоволенні відповідного клопотання відповідача 1 та відкладення розгляду справи. При цьому звертається увага, що відповідачем 1 не вказано та не конкретизовано, які саме докази останній може надати суду. Звертається увага, що вказана обставина не є підставою для відкладення розгляду справи, як це передбачено статтею 77 ГПК України, враховується, що всі необхідні та витребувані докази суду надані (окрім тих, що за свідченнями позивача не існує). Приймається до уваги, що не подання відповідачем 2 витребуваних ухвалою доказів не вплине на суть розгляду даного спору.

Окрім того, представник позивача заперечив проти відкладення розгляду справи та наголосив, що навіть у разі існування переписки між сторонами по спірному договору, це ніяким чином не спростує позовних вимог, оскільки таку переписку міг вести директор позивача, який на думку останнього є недобросовісним.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне.

Відповідно до Статуту товариства з обмеженою відповідальністю "Подільський господар", затвердженого рішенням загальних зборів Учасників (протокол №1 від 18.01.2013 року) (далі - статут), ТОВ "Подільський господар" створене згідно рішення учасників (засновників), та здійснює свою діяльність відповідно до Господарського, Цивільного кодексів України, Закону України "Про господарські товариства" та інших законодавчих актів України та цього статуту (п. 1.1. статуту).

Учасниками ТОВ "Подільський господар" є: компанія "ОСОБА_3 Лімітед" та ТОВ "Сварог Капітал" (п. 2.3. статуту).

Згідно п. 7.1. статуту, вищим органом управління товариством є загальні збори учасників. Загальні збори учасників правомочні приймати рішення з будь-яких питань діяльності товариства.

До компетенції загальних зборів учасників належить вирішення будь-яких питань з діяльності товариства, зокрема, погодження (попереднє) укладення генеральним директором /іншими членами дирекції - у випадку надання останнім таких повноважень/ (директором) господарських договорів (правочинів) на суму, що перевищує 5000000,00 грн., або договорів (угод), заяв, згод і т.п. щодо розірвання (відмови) від укладених (чинних) договорів оренди землі (земельних часток (паїв)) незалежно від сум цих угод (п.п. "м" п. 7.2. статуту).

У товаристві рішенням загальних зборів учасників створюється виконавчий орган: колегіальний - дирекція, на чолі з Генеральним директором, або одноособовий орган - директор. Наказ про призначення на посаду/звільнення з посади Генерального директора/директора товариства видається учасниками товариства на підставі відповідного рішення загальних зборів учасників (п. 7.10. статуту).

Дирекція (директор) вирішує всі питання діяльності товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників можуть винести рішення про передачу частини належних їм повноважень до компетенції дирекції (директора) (п.7.11. статуту).

В силу положень п. 7.12. статуту дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених Господарським, Цивільним кодексом України, Законом України "Про господарські товариства", іншим законодавством та цим статутом. Генеральний директор /директор/ має право без довіреності виконувати дії від імені товариства.

Генеральний директор (директор) товариства має право, зокрема, розпоряджатися майном товариства в межах, що визначені загальними зборами учасників товариства та цим статутом; без довіреності діяти від імені товариства, репрезентувати його у всіх установах, підприємствах, організаціях як на Україні, так само й за кордоном; укладати угоди, контракти, договори, інші правочини, які стосуються діяльності товариства, крім господарських договорів (правочинів) на суму, що перевищує 5000000,00 грн., або договорів (угод), заяв, згод і т.п. щодо розірвання (відмови) від укладених (чинних) договорів оренди землі (земельних часток (паїв)) незалежно від сум цих угод, які можуть підписуватися лише за умови їх попереднього погодження з загальними зборами учасників (п.7.14. статуту).

Статут підписаний учасниками товариства, нотаріально посвідчений та зареєстрований.

18 березня 2015 р. між ТзОВ "ВОГ РІТЕЙЛ" та ТзОВ "Городище-Агро" укладено договір поставки нафтопродуктів №24-ДГ/96, за умовами якого відповідач 1 (продавець) зобов'язується поставляти та передавати у власність відповідача 2 (покупця) нафтопродукти в кількості та асортименті, погоджені в Заявках, наданих покупцем та прийнятих до виконання продавцем, що підтверджується накладними на відпуск товару, а покупець зобов'язується прийняти товар від продавця та сплатити його загальну вартість на умовах даного договору.

Відповідачем 1 надано суду довідку з АТ "Укрсиббанк" про надходження коштів від ТОВ "Городище -Агро".

02 листопада 2015 року між кредитором - ТОВ "Вог Рітейл" в особі ОСОБА_4, що діє на підставі доручення №2064 від 31.12.2014 року, боржником - ТОВ "Городище-Агро", в особі директора ОСОБА_5, що діє на підставі Статуту та поручителем - ТОВ "Подільський господар" в особі генерального директора ОСОБА_6, що діє на підставі статуту, укладено договір поруки №02/11 (далі - договір), за умовами якого поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язань на загальну суму 70000000,00 грн., згідно генерального договору поставки нафтопродуктів №24/ДГ/96 від 18.03.2015 року, укладеного між боржником та кредитором (п. 1.1. договору).

Поручитель відповідає перед кредитором на загальну суму 70000000,00 грн., за зобов'язаннями боржника за Генеральним договором, включаючи оплату на користь кредитора нафтопродуктів, що поставляються кредитором боржнику, на умовах, передбачених Генеральним договором, відшкодування документально підтверджених збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Генерального договору, в межах суми, передбаченої умовами даного пункту договору (п. 1.2. договору).

У випадку порушення (невиконання та/або неналежного виконання) боржником зобов'язання, забезпеченого даним договором, поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники, тобто кредитор має право на власний розсуд зажадати виконання зобов'язання, як від боржника, так і від поручителя, як в повному обсязі, так і в частині боргу (п. 1.3. договору).

Укладанням цього договору поручитель надає свою згоду на будь-які майбутні зміни обсягу відповідальності боржника за генеральним договором, і погоджується з тим, що такі зміни не є підставою для припинення встановленої цим договором поруки, і встановлена цим договором порука залишається чинною протягом строку, вказаного у п. 3.1. цього договору, а поручитель відповідає перед кредитором в межах непогашеного боргового зобов'язання, визначеного п. 1.1. даного договору, з урахуванням будь-яких майбутніх змін обсягу відповідальності боржника за генеральним договором. Дана згода поручителя є безумовною, безвідкличною і обмежена строком дії цього договору (п. 2.1. договору).

У випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за Генеральним договором кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем на 7-й робочий день з дати отримання ним такої вимоги (рекомендованим листом) (п. 2.2. договору).

До поручителя, який виконав зобов'язання боржника за генеральним договором переходять усі права кредитора за цим зобов'язанням в сумі такого виконання (п. 2.4. договору).

Відповідно до положень п. 3.1. договору, він набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення відбитками печаток сторін. Строк поруки становить 18 місяців з дати підписання сторонами цього договору.

Згідно п. 6.1. договору, поручитель підтверджує, що він повністю ознайомлений з умовами генерального договору та обов'язками боржника за ним. Поручитель підтверджує, що він ознайомлений з тим, що на дату підписання даного договору поруки заборгованість боржника перед кредитором за генеральним договором становить 67152300,32 грн. Підписанням даного договору поручитель поручається перед кредитором в тому числі і за погашення вказаної заборгованості за генеральним договором.

Уклавши цей договір, поручитель підтверджує, що: надані кредитору поручителем документи не містять будь-яких недостовірних відомостей, складені та/або отримані в порядку, передбаченому чинним законодавством України; повністю розуміє всі умови Генерального договору та цього договору, свої права та обов'язки за договором та погоджується з ними; цей договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, які є обов'язковими для поручителя; на день укладення договору відсутні будь-які перешкоди щодо його належного виконання; має здатність виконувати умови договору та має всі необхідні повноваження від засновника та інших органів управління поручителя, що необхідні для виконання та укладення цього договору; договір не суперечить статуту чи іншим установчим документам поручителя (п. 6.3. договору).

Договір поруки підписано сторонами та скріплено печатками юридичних осіб.

З огляду на викладене, позивач, вважаючи, що спірний договір укладено директором ТОВ "Подільський господар" без наявності відповідних повноважень, звернувся з даним позовом до суду.

Аналізуючи докази, оцінюючи їх в сукупності, судом приймається до уваги наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є визнання недійсним договору поруки №02/11 від 02.11.2015 року, а підставою - його недійсність у зв'язку із відсутністю повноважень у директора позивача на укладення такого договору.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України закріплює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути в т.ч. визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (п. 1 ст.626, ст. 627, п.1 ст. 628 ЦК України).

Статтею 553 ЦК України зазначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Матеріалами справи стверджується, що 02.11.2015 року директор ТОВ "Подільський господар" як представник юридичної особи згідно статуту уклав договір поруки №02/11, за умовами якого ТОВ "Подільський господар" поручився перед кредитором за виконання боржником - ТОВ "Городище-Агро" зобов'язань за Генеральним договором на суму 70000000,00 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписи п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9 передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (абз.3 п.1 роз'яснень Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними"№02-5/111 від 12.03.99).

Відповідно до п.п.2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. №11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В обґрунтування позову ТОВ "Подільський господар" наголошує, що генеральний директор ОСОБА_6 на час укладення договору не мала відповідних повноважень на укладення такого договору, оскільки згідно п. 7.2. Статуту товариства укладення договорів на суму, що перевищує 5000000,00 грн., потребують попереднього погодження із загальними зборами учасників.

Згідно зі статтею 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За приписами статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (частина 1 статті 238 Цивільного кодексу України).

Статтею 239 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Згідно п. 7.12. Статуту генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства, а п. 7.14. статуту надає директору повноваження укладати угоди, які стосуються діяльності товариства, крім господарських договорів на суму, що перевищує 5000000,00 грн.

Як зазначалося вище, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов'язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов'язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань боржником за те, що не було виконане останнім.

Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов'язання, а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю (вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у Постанові від 04.03.2015р. у справі №910/22402/13, Вищий господарський суд України у Постанові від 04.05.2016р. у справі №910/29382/14, Верховний суд України у Постанові від 05.10.2016р. №3-1031гс16).

Відтак, укладаючи оскаржуваний договір поруки, позивачем не взято на себе безпосередньо зобов'язання зі сплати заборгованості по основному зобов'язанню, оскільки такий обов'язок лежить на боржнику. При цьому, фінансові зобов'язання для ТОВ "Подільський господар" по договору поруки №02/11 від 02.11.2015 року могли і не настати, або настати на суму, меншу за 5000000,00 грн.

Водночас, як зазначено в п.3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, саме лише порушення обов'язку діяти в межах повноважень не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень (згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12/3-59гс14, статтею 92 ЦК України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і є також загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема, відповідно до Першої директиви Ради Європейських Співтовариств від 9 березня 1968 р. (68/151/ЄЕС) (аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України у справі №910/22402/13 від 04.03.2015 року).

Загалом, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

Отже, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому частиною четвертою статті 92 ЦК України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обовязки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обовязок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак закон ураховує, що питання щодо визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій відноситься до внутрішніх взаємовідносин юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя статті 92 ЦК України містить виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом з тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Загалом, контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, зокрема, якщо про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців; договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи (аналогічна позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України від 11.04.2017 року у справі №907/24/16).

З витягу з ЄДРПОУ та ФОП станом на 02.11.2015 р. (дата підписання спірного договору) вбачається, що ОСОБА_6 зазначена директором товариства "Подільський господар" та відомості про наявність у неї обмежень щодо представництва від імені юридичної особи відсутні.

У договорі поруки зазначено, що від імені ТОВ "Подільський господар" договір укладає директор, що діє на підставі статуту, а п. 6.3. договору поруки містить положення про те, що поручитель має здатність виконувати умови договору та має всі необхідні повноваження від засновників та інших органів управління поручителя, що необхідні для укладення та виконання цього договору.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів обізнаності кредитора про наявність обмежень представника позивача на укладення оскаржуваного договору. Посилання позивача на ознайомлення відповідачів із статутом ТОВ "Подільський господар" судом оцінюється критично, оскільки саме зазначення в договорі про те, що директор діє на підставі статуту не може свідчити про безпосереднє ознайомлення сторін із текстом такого статуту.

При цьому, наданий позивачем ОСОБА_7 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 06.06.2017 року із наявністю даних щодо обмежень директора ОСОБА_6 на вчинення правочинів згідно статуту судом оцінюється критично, оскільки станом на дату підписання спірного договору відповідні обмеження були відсутні, що підтверджується ОСОБА_7 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 02.11.2015 року. Судом також звертається увага, що, як вбачається із наданого позивачем ОСОБА_7 від 06.06.2017 року, відповідні зміни про керівника юридичної особи та зміна відомостей про підписантів була здійснена державним реєстратором 31.05.2017 року, тобто, після порушення провадження у даній справі (25.05.2017 року). Наведене дозволяє дійти висновку, що даний позов подано зважаючи на наявність в господарському суді судової справи №924/419/17 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Рітейл", м. Луцьк до товариства з обмеженою відповідальністю "Городище-Агро", с. Мокіївці Шепетіського району Хмельницької області; товариства з обмеженою відповідальністю "Подільський господар", с. Мокіївці Шепетіського району Хмельницької області про стягнення 479378,20 грн. пені, 4614460,76 грн. 36% річних, 1864621,32 грн. інфляційних втрат, 1864621,32 грн. курсової різниці.

Судом також звертається увага, що навіть у випадку обізнаності відповідачів із відповідним обмеженням, вміщеним у статуті, судом зауважується, що згідно п. 7.2. та п. 7.14. статуту ТОВ "Подільський господар" директор як виконавчий орган зобов'язаний до укладення договору, сума якого перевищує 5000000,00 грн., отримати попереднє погодження загальних зборів учасників. Таким чином, виходячи з положень добросовісності представництва юридичної особи, директор, підписуючи спірний договір, повинна була вже отримати попереднє погодження загальних зборів учасників на таке укладення, як це передбачено статутом товариства, відтак, треті особи не могли бути обізнані про відсутність такого погодження, оскільки воно презюмується, виходячи з принципів представництва юридичної особи. При цьому, статутом не визначено форму такого погодження.

З огляду на наведене, позивачем не доведено наявність підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним, оскільки договори поруки є договорами, спрямованими на забезпечення виконання зобов'язань іншою особою, а не безпосередньо правочинами щодо взяття фінансових зобов'язань на себе поручителем; окрім того, сама лише недобросовісність виконавчого органу товариства - директора, під час здійснення ним представництва юридичної особи не може слугувати підставою для настання наслідків для третьої особи у вигляді визнання договору недійсним.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши зібрані у справі докази та давши їм правову оцінку в сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання договору поруки №02/11 від 02.11.2015 року недійсним та, відповідно, відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 13, 33, 43, 49, 82, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Подільський господар" с. Мокіївці Шепетівський район до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Рітейл", м. Луцьк 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Городище-Агро", с. Мокіївці Шепетівського району про визнання недійсним договору поруки №02/11 від 02.11.2015р. відмовити.

Повне рішення складено 07.06.2017 року.

Суддя С.В. Заверуха

Віддрук. 4 прим. :

1 - до справи,

2 - позивачу, (30440, Шепетівський р-н, с. Мокіївці),

3 - відповідачу 1, (43010, м. Луцьк, вул. Кременецька, 38),

4 - відповідачу 2, (30440, Хмельницька обл., Шепетівський р-н, с. Мокіївці) рекоменд.