ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р. Справа № 914/2685/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.В. Зварич

ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.

та представників сторін:

позивача ОСОБА_2З.( довіреність від 11.01.2017 № 2302-вих.-92),

відповідача ОСОБА_3 ( довіреність від 13.01.2017 № б/н),

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Краківський ринок, б/н від 27.03.2017 (вх.№ 01-05/1521/17 від 30.03.2017)

на рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2017

у справі № 914/2685/16

за позовом: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Краківський ринок, м. Львів

про: стягнення 322 566,29 грн заборгованості

ВСТАНОВИВ:

19.10.2016 Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (далі УКВ) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ «Краківський ринок» про стягнення 322 566,29грн заборгованості за договором оренди №4 від 25.02.1998.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на підставі договору оренди державного майна (будівель, споруд, приміщень) №4 від 25.02.1998 позивач передав відповідачу у строкове платне володіння та користування майновий комплекс міського комунального підприємства «Центральний ринок» строком до 25.02.2033. Позивач вказує, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував орендну плату, внаслідок чого згідно з довідкою №4-2302-1332 від 05.10.2016 виникла заборгованість в сумі 322 566,29грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.03.2017 у справі № 914/2685/16 (колегія суддів у складі головуючого судді Блавацької-Калінської О.М., суддів Горецької З.В., Манюка П.Т.) позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 83 699,35грн заборгованості з орендної плати та 1 255,49грн судового збору. В частині стягнення 238 866,94грн заборгованості провадження у справі припинене на підставі п.1-1 ч.1 ст.80ГПК України у звязку з відсутністю предмета спору.

Рішення суду мотивоване ст. ст. 11, 509, 525, 530, 599, 626, 762 ЦК України, ст. ст. 174, 193, 202, 231, 283, 287 ГК України, ст. ст. 18,19 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», постановами пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011, «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» №14 від 17.12.2013.

При задоволенні позову в частині стягнення 83 699,35грн заборгованості з орендної плати суд першої інстанції виходив з того, що на момент подання позову заборгованість становила відповідача 322 566,29грн. Під час розгляду справи відповідач частково сплатив заборгованість в сумі 238 866,94грн, у звязку з чим суд на підставі п.1-1 ч.1 ст.80ГПК України припинив провадження в цій частині стягнення основного боргу.

При цьому суд вказав, що з долучених відповідачем до матеріалів справи платіжних документів не вбачається за який період (місяць, квартал) він здійснював оплати (вказано призначення платежу оплата за договором ЦМК № 4 від 25.02.1998). Відтак суд встановив, що усі здійснені відповідачем оплати за період з 01.09.2015 по 31.08.2016 враховувалися позивачем у попередню заборгованість та покрили заборгованість по спірному договору до 31.08.2015.

Крім того, суд зазначив, що із наданих сторонами розрахунків заборгованості орендної плати не вбачається, за який період позивач проводив нарахування та стягнення пені, а платіжні документи відповідача не містять періоди оплати заборгованості, а лише посилання на договір №4 від 25.02.1998. Разом з тим, суд вказав, що предметом позову у даній справі є стягнення основного боргу з орендної плати, тому відповідач не позбавлений права звернення до суду з окремим позовом про повернення сум, зарахованих позивачем в рахунок пені.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає рішення незаконним з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, та порушенням і неправильним застосування норм матеріального та процесуального права. Відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2017 у справі № 914/2685/16, прийняти нове рішення, яким відмовити задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Скаржник вказує, що в оскаржуваному рішенні не наведено розрахунку з чітким переліком всіх сум заборгованості та їх чітким розмежуванням на основний борг та штрафні санкції. Посилаючись на п. 3.3 договору оренди №4 від 25.02.1998, зазначає, що сторони не погодили в договорі ні розміру пені, ні іншого, ніж визначений ч.6 ст. 232 ГК України, порядку її нарахування, тому вважає неправомірним зарахування його оплат орендної плати в рахунок нарахованої позивачем пені. Вказує, що судом не наведено жодних обгрунтувань щодо відмови у застосуванні конртрозрахунку, наданого відповідачем.

Ухвалою від 03.04.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 19.04.2017.

В судовому засіданні 19.04.2017 оголошено перерву до 23.05.2017.

23.05.2017 позивач подав додаткові пояснення б/н від 22.05.2017, в яких заперечує доводи скаржника , посилаючись на п.5.2 договору, ч.4 ст.343 ГК України, та зазначає , що відповідач не виконував свого обов'язку щодо сплати орендної плати та не нараховував і не сплачував пені на прострочену суму платежу, тому позивач змушений був самостійно розраховувати та стягувати пеню.

В судовому засіданні 23.05.2017 оголошено перерву до 06.06.2017(3,4,5 червня 2017року вихідні дні).

06.06.2017 відповідач подав письмові пояснення, в яких вказує, що за період з травня 2014 року по грудень 2015 року позивач не врахував сплачені відповідачем платежі на суму 71 269,14грн, тому сума боргу становить 12 430,21грн.

В судовому засіданні 06.06.2017 представник скаржника підтримав доводи, викладені в письмових поясненнях від 06.06.2017, при цьому просив задоволити апеляційну скаргу та скасувати рішення, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача підтримав доводи, викладені у поясненнях від 22.05.2017, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджено матеріалами справи, наказом заступника начальника Представництва Фонду державного майна України у м. Львові Регіонального відділення ФДМ України по Львівській області №97 від 25.02.1998 наказано надати в оренду ТОВ «Краківський ринок» цілісний майновий комплекс МДКП «Центральний ринок» за адресою: м. Львів, вул. Базарна, 11 терміном на 35 років та укласти з ТОВ Краківський ринок договір купівлі-продажу обігових матеріальних засобів ЦМК МДКП «Центральний ринок» (а.с. 14).

25.02.1998 Представництвом Фонду державного майна України у м. Львові (орендодавець), правонаступником якого є Управління комунальної власності, та ТОВ Краківський ринок (орендар) укладено договір оренди державного майна №4 (а.с.12-13), за умовами п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування майновий комплекс міського державного комунального підприємства Центральний ринок, склад і вартість якого визначено відповідно до акта оцінки та передаточного балансу вказаного підприємства, складеного станом на 01.02.1998, що становить 1 279 174,80 грн, у тому числі передається в оренду майно 1 279 174,80 грн із нього: основні фонди за балансовою вартістю 1 882 078 грн, основні фонди за залишковою вартістю 1 279 175 грн, інше майно за балансовою вартістю 10 227 грн.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.п. 3.1.1 орендна плата перераховується до державного бюджету щоквартально не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним кварталом, з урахуванням щомісячного індексу інфляції щодо суми орендної плати, визначеного за перший місяць після укладення договору оренди, яка становить 275,43 грн, в тому числі 20% ПДВ.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується в бюджет (орендодавцеві) відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі, встановленому Законом України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 20.11.1996 №543 (п.3.3 договору).

Пунктом 10.1 договору визначено, що цей договір діє з 25.02.1998 до 25.02.2033 строком на 35років.

Цілісний майновий комплекс МДКП «Центральний ринок», розташований на вул. Базарній,11 у м. Львові, загальною вартістю 1 279 174,80грн, переданий орендодавцем орендарю по акту прийому-передачі від 25.02.1998 (а.с. 171).

Додатковою угодою від 02.10.2000 внесені зміни до договору оренди №4 від 25.02.1998 (а.с. 170), зокрема, викладено назву договору в такій редакції: «Договір оренди цілісного майнового комплексу №4 від 25.02.1998»; викладено в наступній редакції:

п.1.1 ст.1 «Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування і володіння (фінансову оренду) цілісний майновий комплекс…»далі по тексту;

п.3.1.1 ст. 3 «Орендна плата перераховується орендодавцеві на розрахунковий рахунок №711 в ОДАК УСБ м. Львова, МФО №325019, ЗКПО 25558625, щоквартально не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним періодом (квартал, рік), з урахуванням щомісячного індексу інфляції щодо суми орендної плати, визначеної за перший місяць, яка становить за вересень 2000року 5 894,86грн»;

п. 3.2 ст. 3 «Базова річна орендна плата визначена, виходячи з орендної ставки 4% від залишкової вартості (за балансом, форма №1) орендованих основних засобів (на 01.09.2000 залишкова вартість складає 1 279 174,80 грн) і становить 51 166, 99 грн відповідно до розрахунку, який є невідємною частиною додаткової угоди до даного договору та цього договору».

Згідно з довідкою - розрахунком №2-2302-1332 від 05.10.2016( а.с.16-17), на яку посилається позивач у позовній заяві, заявлена до стягнення заборгованість з орендної плати за договором №4 від 25.02.1998 в сумі 322 566,29 грн виникла за період з 01.09.2015 по 31.08.2016.

У довідці також вказано, що:

- заборгованість відповідача з орендної плати становила станом на 01.01.2012 - 50 843,50 грн, з урахуванням якої підлягала до сплати орендна плата за період з 01.01. 2012 по 31.08.2016 ( з урахуванням індексу інфляції та ПДВ) в сумі 1 250 749,80грн;

- за період з 01.01.2012 по 30.09.2016 сплачено 928 183,51грн.

Крім того, у довідці вказаний борг станом на 01.09.2015 -309 045,32грн.

Таким чином, позивачем визначена заборгованість на момент пред'явлення позову (19.10.2016) в сумі 322 566,29грн ( 1 250 749,80 928 183,51).

Згідно з контррозрахунком відповідача ( а.с.163-164) та довідкою-розрахунком, доданою до пояснень, його заборгованість з орендної плати становила станом на 01.01. 2012 - 50 843,50 грн, з урахуванням якої підлягала до сплати орендна плата за період з 01.01. 2012 по 31.08.2016( з урахуванням індексу інфляції та ПДВ) в сумі 1 250 749,80грн;

За період з 01.01. 2012 по 30.09.2016 фактично сплачено 999 452, 65грн.

Отже, за даними відповідача заборгованість на момент пред'явлення позову (19.10.2016) становила 251 297,15грн (1 250 749,80 999 452,65).

Матеріалами справи підтверджено, що за даними позивача та відповідача немає різниці у сумі належної до сплати орендної плати. Є різниця у сумі вказаної позивачем та вказаної відповідачем сплаченої орендної плати за період з 01.01.2012 по 30.09.2016: за даними позивача відповідач сплатив за цей період орендну плату в сумі 928 183,51грн , за даними відповідача він сплатив орендну плату за цей період в сумі 999 452,65грн. Різниця становить 71 269,14грн.

Факт сплати відповідачем за період з 01.01. 2012 по 30.09.2016 коштів за оренду за договором №4 від 25.02.1998 в сумі 999 452,65грн підтверджується поданими суду платіжними дорученнями, виписками банку (а.с.36-45,61-89,157-158).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи ( а.с.54, 163-164, 165, 174) та не заперечується сторонами, що під час розгляду справи за період з жовтня 2016року по лютий 2017року відповідач частково сплатив заборгованість в сумі 238 866,94грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не повністю враховував сплачені відповідачем за період з травня 2014 року по грудень 2015року кошти за оренду в рахунок погашення орендної плати.

Так, відповідачем сплачено за оренду, а позивачем зараховано в рахунок орендної плати:

- у травні 2014 року сплачено-17 731,65грн, зараховано -16 188,74грн;

- у липні 2014 року сплачено-20 000,00грн, зараховано -18 291,96грн;

- у серпні 2014 року сплачено-10 000,00грн, зараховано -8 905,67грн;

- у вересні 2014 року сплачено-23 000,00грн, зараховано -21 686,22грн;

- в листопаді 2014 року сплачено-20 000,00 грн, зараховано -17 073,82грн;

- у лютому 2015року сплачено-12 000,00грн, зараховано -6 282,71грн;

- у квітні 2015 року сплачено-30 000грн, зараховано -27 204,88грн;

- у травні 2015 року сплачено-30 000грн, зараховано -29 145,44грн;

- у липні 2015 року сплачено-55093,32грн, зараховано -33346,05грн;

- у вересні 2015 року сплачено-10 000грн, зараховано - 0грн;

- у жовтні 2015 року сплачено-50 000,00грн, зараховано 40 083,85грн;

- у грудні 2015 року сплачено - 58 640,30грн, зараховано 46 986,79грн.

У додаткових поясненнях від 22.05.2017 ( а.с.211-213), наданих апеляційному суду, позивач пояснив, що частину коштів, які надійшли від відповідача, він спрямував на оплату пені.

Дослідивши обставини справи, доводи сторін, заслухавши пояснення представників сторін, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Орендні відносини регулюються Цивільним та Господарським кодексами, а щодо оренди державного та комунального майна регулюються також ЗУ «Про оренду державного та комунального майна»

Відповідно до ч. 1.ст.759 ЦК України, ч.1 ст. 283 ГК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 1 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі ст. 762 ЦК України з наймача справляється плата, за користування майном, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною першою статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що орендна плата з урахуванням її індексації є однією з істотних умов договору оренди.

За приписами частини 3 ст.19 цього Закону строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Предметом даного спору є стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди №4 від 25.02.1998 в сумі 322 566,29грн, яка виникла за період з 01.09.2015 по 31.08.2016.

Умовами договору оренди №4 від 25.02.1998 з урахуванням додаткової угоди від 02.10.2000, визначено, що орендна плата перераховується орендодавцеві на його розрахунковий рахунок щоквартально не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним періодом (квартал, рік), з урахуванням щомісячного індексу інфляції щодо суми орендної плати, визначеної за перший місяць, яка становить за вересень 2000року 5 894,86грн.

Матеріалами справи підтверджено, що за період з 01.01.2012 по 31.08.2016 підлягала до сплати орендна плата в сумі 1 250 749,80грн (з урахуванням заборгованості станом на 01.01.2012 в сумі 50 843,50грн). За період з січня 2012 року по вересень 2016року відповідач сплатив за оренду 999 452,65грн, в той час як позивач зарахував в рахунок орендної плати лише 928 183,51грн, решту коштів в сумі 71 269,14грн зарахував в рахунок оплати пені.

У додаткових поясненнях від 22.05.2017 ( а.с.211-213) позивач вказує, що згідно з п.5.2 договору у випадку прострочення по оплаті орендних платежів орендар сплачує пеню у розмірі, передбаченому чинним законодавством. Посилаючись на ч. 4 ст.343 ГК України, зазначає, що при простроченні сплати орендної плати відповідач мав самостійно нараховувати пеню і давати банку доручення на її перерахування. Однак відповідач цього не робив, тому управління самостійно розраховувало та стягувало пеню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач сплачував орендну плату з порушенням строків сплати, встановлених договором.

За умовами п. 3.3 договору №4 орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується в бюджет (орендодавцеві) відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені у розмірі, встановленому Законом України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 20.11.1996 №543.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 цього Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відтак колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що розмір пені не встановлений договором.

Водночас, апеляційний суд вважає неправомірним самостійне скерування позивачем частини коштів, сплачених відповідачем за оренду, в рахунок оплати пені з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ч.4 ст.343 ГК України платник зобов'язаний самостійно нараховувати пеню на прострочену суму платежу і давати банку доручення про її перерахування з наявних на рахунку платника коштів.

Відповідно до ч. 1ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 цієї статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З аналізу названих норм законодавства та умов договору випливає, що за прострочення сплати орендної плати відповідач мав сплачувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Позивач в силу закону вправі був при простроченні відповідачем сплати орендної плати та несплаті пені стягнути з відповідача пеню у встановленому законом порядку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у добровільному порядку не нараховував і не сплачував пені. В жодному із платіжних документів, по яких відповідач здійснював оплати за оренду, в призначенні платежу не вказано про сплату пені. В свою чергу, позивач не стягував з відповідача пені у встановленому законом порядку, натомість позивач самостійно зарахував частину сплачених відповідачем коштів за оренду майна в сумі 71 269,14грн в рахунок оплати пені, хоча ні договором, ні законом таке право позивача як орендодавця не передбачене.

При цьому позивачем не доведено та не подано доказів, які підтверджують правомірність нарахування пені в сумі 71 269,14 грн, в матеріалах справи відсутній розрахунок пені на суму 71 269,14грн( на суму, на яку позивач зарахував в рахунок оплати пені), а з матеріалів справи неможливо встановити за який період вона нарахована та від якої суми боргу.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що усі здійснені відповідачем оплати за період з 01.09.2015 по 31.08.2016 враховувалися позивачем у попередню заборгованість та покрили заборгованість по спірному договору до 31.08.2015.

Такий висновок суду суперечить фактичним обставинам справи, оскільки позивачем не доведена заборгованість станом на 01.09.2015 в сумі 309 045,32грн, що вказана у його довідці від 05.10.2016, хоча при оголошенні перерви в судових засіданнях апеляційний суд вимагав подати такі докази . Однак, жодних доказів позивач не подав, в поясненнях лише зазначив про скерування частини сплачених відповідачем коштів в рахунок оплати пені. Поряд з тим, з матеріалів справи вбачається, що станом на 01.09.2015 фактичною була заборгованість в сумі 269 345,84грн і здійснені відповідачем оплати за період з 01.09.2015 по 31.08.2016 були зараховані позивачем не лише на погашення цієї заборгованості, а були неправомірно частково зараховані в рахунок оплати пені, про що вказано вище.

За таких обставини апеляційний суд погоджується з доводами скаржника, відхиляє як необгрунтовані доводи позивача та вважає помилковими висновки суду першої інстанції, оскільки на момент пред'явлення позову (19.10.2016) заборгованість відповідача становила 251 297,15грн (1 250 749,80грн належна до сплати орендна плата - 999 452,65грн фактично сплачена) та була частково погашена відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції в сумі 238 866,94грн, у зв'язку з чим суд правомірно припинив провадження у справі на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України в частині стягнення 238 866,94 грн боргу. Отже, на момент вирішення спору заборгованість становила 12 430,21грн(251 297,15 -238 866,94).

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст. 33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При вирішенні спору суд першої інстанції не врахував, що названими нормами процесуального закону обов'язок доказування суми заборгованості, заявленої до стягнення, покладений на позивача, в той час як позивачем не була доведена ні сума заборгованості на момент пред'явлення позову(322 566,29грн), ні сума заборгованості на момент вирішення спору( 83 699,35грн).

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На підставі викладеного апеляційний господарський суд вважає, що при вирішенні спору місцевий суд неповно з'ясував обставин, що мають значення для справи, визнав встановленими обставини, які позивачем не доведені, та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині стягнення 83 699,35 грн заборгованості.

Відтак рішення суду першої інстанції в частині стягнення 83 699,35грн заборгованості з орендної плати належить скасувати та стягнути з відповідача 12 430,21грн заборгованості, а в частині стягнення 71 269,14грн боргу відмовити. В частині припинення провадження у справі щодо стягнення 238 866,94грн боргу залишити рішення без змін.

Судовий збір покласти на сторони пропорційно до задоволених позовних та апеляційних вимог.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 91, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задоволити частково.

Рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2017 у справі № 914/2685/16 в частині задоволення позову про стягнення 83 699,35 грн заборгованості з орендної плати та 1255,49грн судового збору (п.2 резолютивної частини рішення) скасувати.

В цій частині прийняти нове рішення та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Краківський ринок,ідент. код 25228715, місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул.Базарна,11, на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ідент. код 25558625, місцезнаходження: 79008, м. Львів, пл. Галицька,15 - 12 430,21грн заборгованості з орендної плати та 186,45грн судового збору.

В частині стягнення 71 269,14грн заборгованості з орендної плати у задоволенні позову відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

2. Стягнути з Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ідент. код 25558625, місцезнаходження: 79008, м. Львів, пл. Галицька,15, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Краківський ринок, ідент. код 25228715, місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул.Базарна,11 - 1 175, 94грн на відшкодування судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 08.06.2017.

Головуючий суддя М.І. Хабіб

суддя О.В. Зварич

суддя Я.О. Юрченко