КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2017 р. Справа№ 910/24048/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Колтигін А.П.;

відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СВІТ-

УКРАЇНА"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 15.03.2017р.

у справі №910/24048/16 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Підприємства з 100% іноземними інвестиціями "БІЛЛА-

Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СВІТ- УКРАЇНА"

про стягнення 830 283,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Підприємство з 100% іноземними інвестиціями "БІЛЛА-Україна" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СВІТ-УКРАЇНА" (далі - відповідач) заборгованості за договором поставки №303409 від 01.11.2015р. у загальному розмірі 878 991,60 грн. (з них: 830 283,00 грн. - основний борг, 42 109,63 грн. - інфляційні втрати, 6 598,97 грн. - 3% річних), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем з перерахування вартості оплати за повернутий позивачем, як покупцем, товар.

В процесі судового розгляду позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій, з урахуванням часткового погашення основного боргу відповідачем, просив суд стягнути з відповідача 553 121,10 грн. основного боргу (том справи - 1, аркуш справи - 101).

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та непідтвердженості вимог позивача, просив суд в позові відмовити повністю. Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- проти позову заперечував, просив суд припинити провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору;

- після повернення товару відповідачем при його прийманні було виявлено недостачу та пошкоджений товар, який не міг бути у подальшому реалізований, а отже будо складено акт про бракований товар, який не підлягає поверненню та акт недостачі товару. Про це позивач був неодноразово про це повідомлений, але ніяк не відреагував. Відповідні акти були складені у присутності представників позивача, які відмовились їх підписувати;

- відповідачем було складено додаткову угоду до Договору поставки, відповідно до якої відповідач мав повернути грошові кошти позивачу у сумі 822 095,58 грн. у продовж року по мірі її реалізації, але не пізніше травня 2017 року, що на сьогоднішній день повною мірою виконується відповідачам, оскільки у погодженій сторонами додатковій угоді графік погашення боргу у сумі 822 095,58 грн. не був зазначений;

- додаткова угода до Договору поставки була підписана керівником відповідача та у двох екземплярах передана представнику позивача для підписання і повернення відповідачу. У липні 2016 року позивач повідомив через свого представника, що умови прийняті та угода підписана, але екземпляр відповідача останньому не був переданий. У подальшому відповідач умови такої угоди виконував належним чином, сплачував одержані від реалізації повернутого товару кошти позивачу;

- у вересні відповідачем була отримана претензія, щодо не виконання відповідачем умов Додаткової угоди, щодо повернення грошових коштів, на що була надана відповідь, та планувалось сплатити залишок боргу, оскільки мали укласти угоду на продаж залишків повернутої продукції, яка не була укладена;

- після отримання ухвали місцевого господарського суду та після отримання матеріалів позовної заяви відповідачу стало відомо, що позивач посилається на угоду, яку відповідач не погоджував та не підписував, а отже виникає питання у належності даної додаткової угоди у якості доказу по справі, оскільки відповідно до її умов відповідач порушив грошове зобов'язання, що дає підстави позивачу нарахувати інфляційні збитки та 3% річних. Крім того, в угоді сума боргу більша ніж та, на яку керівник відповідача підписував додаткову угоду та зобов'язувався повернути кошти.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2017р. у справі №910/24048/16 позов задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 553 121,10 грн. основного боргу, 42 109,63 грн. інфляційних втрат, 6 598,97 грн. 3% річних та 13 184,74 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2017р. у справі №910/24048/16 та закрити провадження у даній справі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом, доводи апеляційної скарги відповідача ідентичні тим, які наводилися ним під час розгляду справи господарським судом міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2017р. апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2017р. (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.05.2017р.

11.05.2017р. через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника у судове засідання, призначене на 25.05.2017р.

16.05.2017р., 22.05.2017р. та 24.05.2017р. через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли клопотання про залучення до матеріалів справи платіжних доручень на підтвердження погашення заборгованості перед позивачем.

Вказані клопотання в частині залучення до матеріалів справи доказів здійснення часткового погашення заборгованості перед позивачем були задоволені судом.

В судове засідання 25.05.2017р. з'явився лише представник позивача. Представник відповідача не з'явився.

В судовому засіданні 25.05.2017р. представник позивача залишив вирішення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату на розсуд суду, водночас зазначив про те, що не вбачає перешкод у розгляді справи за відсутності представника відповідача. Відносно клопотань відповідача про залучення до матеріалів справи доказів погашення заборгованості не заперечував та підтвердив факт часткової оплати боргу відповідачем після прийняття рішення місцевим господарським судом.

Колегія суддів вирішила відмовити в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки відповідно до положень ст. 77 Господарського процесуального кодексу України участь у засіданні господарського суду є правом, а не обов'язком сторони, яке використовується ним на власний розсуд. Окрім того, в клопотанні відповідача не наведено обставин, які б унеможливлювали розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні 25.05.2017р. представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату та час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні 25.05.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.11.2015р. між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як постачальником, було укладено договір поставки №303409 (далі - Договір поставки) (том справи - 1, аркуші справи - 11-16).

За умовами Договору поставки (п.п.1.2, 1.3) постачальник зобов'язується відповідно до замовлень покупця передавати у власність (постачати) покупцю, а покупець - приймати та оплачувати товар на умовах, передбачених цим Договором, у тому числі додатковими умовами поставки, які погоджуються сторонами в Додатку №1, Додатку №2 та Додатку №3, які є невід'ємними частинами цього договору. Конкретний асортимент, номенклатура та ціна товару, який постачається за цим договором, визначатиметься сторонами в Специфікаціях до цього договору (далі - специфікації) та замовленнях покупця, що становитимуть невід'ємну частину договору. Форма специфікації затверджена сторонами в Додатку №1 до цього Договору.

Ціна товару встановлена в національній грошовій одиниці України - в гривні. Загальна ціна договору визначається виходячи із загальної вартості товару, поставленого за умовами цього договору, що визначається на підставі належним чином оформлених видаткових накладних з обов'язковим вирахуванням з цієї суми вартості товару, що був повернутий. Оплата товару покупцем здійснюється виключно після факту поставки товару у строки, що узгоджені сторонами в Додатку №2 до цього договору (п.п.7.1, 7.2, 7.10 Договору поставки).

У випадку невиконання або неналежного виконання сторонами своїх договірних зобов'язань за цим договором, сторони несуть відповідальність згідно з положеннями чинного законодавства України, положень цього договору та Додатків (зокрема Додатку №2) до Договору, що є його невід'ємною частиною (п.8.1 Договору поставки).

В п.11.1 Договору поставки передбачено, що останній вступає в дію з моменту його підписання повноважними представниками сторін і діє протягом одного календарного року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх договірних зобов'язань. У випадку, якщо до жодної із сторін за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору від жодної зі сторін не надійде пропозиції щодо завершення дії Договору, останній вважається пролонгованим на наступний календарний рік на тих самих умовах. Це правило є чинним невизначну кількість разів.

На виконання умов Договору поставки відповідач поставив позивачу продукцію на загальну суму 2 218 231,20 грн., яка була повністю оплачена позивачем.

Однак, згідно з накладною №803 від 22.06.2016р. позивач здійснив повернення товару відповідачу на суму 1 122 961,62 грн.

30.06.2016р. між сторонами було укладено додаткову угоду до Договору поставки (том справи - 1, аркуш справи - 25), в якій вони, серед іншого, погодили строки сплати відповідачем грошових коштів за повернутий товар, а саме: починаючи з 10.07.2016р. сплачувати щомісяця 10 числа по 224 592,33 грн. Останній платіж мав відбутися 10.11.2016р.

Оскільки відповідач не виконав свої зобов'язання з перерахування грошових коштів за повернуту позивачем продукцію, позивач направив відповідачу претензію №1064 від 19.09.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 34), в якій вимагав погасити борг.

Відповідач в листі вих.№38 від 23.09.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 34 (на звороті)) визнав наявність заборгованості перед позивачем. Проте борг відповідачем погашено не було.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку розрахуватися з позивачем, останній звернувся за захистом своїх прав до суду.

Окрім вимог про стягнення з відповідача 553 121,10 грн. основного боргу (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), позивач просив суд стягнути 42 109,63 грн. інфляційних втрат та 6 598,97 грн. 3% річних.

Місцевий господарський суд задовольнив позовні вимоги, визнавши їх документально підтвердженими та нормативно обґрунтованими, присудив до стягнення з відповідача 553 121,10 грн. основного боргу, 42 109,63 грн. інфляційних втрат та 6 598,97 грн. 3% річних.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

В процесі судового розгляду встановлено, що на виконання умов Договору поставки відповідач поставив, а позивач прийняв продукцію, загальна вартість якої склала 2 218 231,20 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи видаткові накладні (том справи - 1, аркуш справи - 22).

Позивач у повному обсязі оплатив вартість поставленого відповідачем товару, на підтвердження чого суду надано відповідні платіжні доручення та виписки по рахунку позивача (том справи - 1, аркуші справи - 23, 59-74).

В подальшому відповідно до накладної №803 від 22.06.2016р. позивач здійснив повернення продукції відповідачу на суму 1 122 961,62 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 24).

Вказані грошові кошти мали бути повернуті відповідачем на користь позивача.

30.06.2016р. між сторонами було укладено додаткову угоду до Договору поставки (том справи - 1, аркуш справи - 25), в якій вони, серед іншого, погодили строки сплати відповідачем грошових коштів за повернутий товар, а саме: починаючи з 10.07.2016р. сплачувати щомісяця 10 числа по 224 592,33 грн. Останній платіж мав відбутися 10.11.2016р.

Однак відповідач не виконав свого обов'язку з повернення коштів позивачу.

На час звернення позивача до суду заборгованість відповідача становила 830 283,00 грн. Проте, вже під час судового розгляду відповідач частково погасив борг перед позивачем (том справи - 1, аркуші справи - 83-85) і на дату ухвалення місцевим господарським судом рішення у даній справі основний борг відповідача за Договором поставки складав 553 121,10 грн., у зв'язку з чим позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача саме 553 121,10 грн. основного боргу.

Оскільки ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження того, що сума основного боргу відповідача перед позивачем на дату винесення рішення у даній справі була меншою або повністю оплаченою, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 553 121,10 грн. основного боргу.

Судом враховано надані відповідачем на адресу Київського апеляційного господарського суду платіжні доручення на підтвердження погашення боргу. Однак відповідні проплати здійснювалися відповідачем вже після винесення місцевим господарським судом рішення у даній справі, а тому названі обставини не впливають на суть прийнятого Господарським судом міста Києва рішення.

До того ж, частиною першою статті 104 Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливості скасування або зміни рішення у зв'язку із зміною стану розрахунків між сторонами (наприклад, зменшення або збільшення заборгованості), якщо така зміна сталася після прийняття рішення місцевого господарського суду (аналогічна правова позиція наведена в п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України»).

З огляду на те, що відповідач частково погасив борг вже під час розгляду справи місцевим господарським судом, останнім правомірно припинено провадження у справі на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відсутністю предмету спору між сторонами в частині оплачених відповідачем 227 161,90 грн. боргу.

Заперечення відповідача щодо укладання з позивачем додаткової угоди від 30.06.2016р. до Договору поставки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в матеріалах справи наявна копія вказаного правочину, який містить підписи керівників позивача і відповідача, а також відбитки печаток підприємств.

Зазначаючи про те, що вищезгадана додаткова угода керівником відповідача не підписувалася, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що він звертався до правоохоронних органів з цього приводу або оскаржив дійсність цього правочину в судовому порядку.

Натомість як під час розгляду справи місцевим господарським судом, так і на час її перегляду судом апеляційної інстанції відповідач надавав до матеріалів справи докази проведення розрахунків з позивачем, тобто докази погашення заборгованості.

З аналізу чинного законодавства випливає, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема: визнання пред'явленої претензії; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (аналогічна правова позиція наведена в п.п.4.4.1 п.4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Таким чином, наявні у справі матеріали та дії відповідача свідчать про визнання ним заборгованості перед позивачем.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, названа стаття встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

До того ж, передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем, нарахування інфляційних втрат та 3% річних є правомірним.

За розрахунком колегії суддів, який збігається з розрахунком місцевого господарського суду, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6 598,97 грн. 3% річних та 42 109,63 грн. інфляційних втрат.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, тоді як місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СВІТ- УКРАЇНА" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2017р. у справі №910/24048/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2017р. у справі №910/24048/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/24048/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова