ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2017 р. Справа № 920/33/17

Колегія суддів у складі: головуючого судді Бородіної Л.І., судді Плахова О.В., судді Шутенко І.А.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників сторін:

від позивача не зявився;

від відповідача не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 міської ради, м. Суми

на рішення господарського суду Сумської області від 24.01.2017р.

у справі № 920/33/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Арт. ОСОБА_2, м.Покровськ Донецької області,

до відповідача ОСОБА_1 міської ради, м. Суми

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 24.01.2017р. (суддя Левченко П.І.) позов задоволено; визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 16.02.2012р., яка знаходиться за адресою: м.Суми, вул.Кірова (ОСОБА_3), 8 (35/100 від 0,5120 га), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Арт. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 міською радою, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу за реєстровим номером 396 та зареєстрований в Управлінні Держкомзему у м. Суми 10.05.2012р. за №00400; стягнуто з ОСОБА_1 міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Арт. ОСОБА_2 витрати по судовому збору в сумі 1600,00 грн.

Рішення суду з посиланням на статтю 207 ГК України, статті 203, 215 ЦК України, статті 1,15 Закону України «Про оренду землі», статтю 42 Земельного кодексу України мотивоване тим, що фактично земельна ділянка передана позивачеві не була, оскільки її межі в натурі (на місцевість) не виносились та на місцевості не встановлювалися, а встановлено межі земельної ділянки, яка складає всю прибудинкову територію житлового будинку, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Кірова (ОСОБА_3), 8. У звязку з цим місцевий господарський суд дійшов висновку, що оспорюваний договір не містить такої істотної умови, як обєкт оренди, а зазначена в акті приймання-передачі земельна ділянка, не є тим обєктом оренди, який фактично займає та використовує позивач. Отже, як зазначив суд першої інстанції, вказані обставини свідчать про невідповідність оспорюваного договору оренди земельної ділянки від 16.02.2012р. вимогам статті 15 «Про оренду землі» та частини 1 статті 79 Земельного кодексу України (а.с.48-52).

ОСОБА_1 міська рада з рішенням суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 24.01.2017р. у справі №920/33/17 та прийняти нове рішення, яким залишити позов без задоволення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує на те, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано, що відповідно до приписів статті 1 ГПК України, статті 15 ЦК України захисту підлягає саме порушене право або інтерес, які б засвідчували порушення діями відповідача прав або інтересів позивача у звязку з недотриманням процедури розпорядження земельною ділянкою.

25.05.2017р. засобами електронного звязку ОСОБА_1 міська рада подала клопотання про розгляд справи без участі її представника, при цьому зазначила, що апеляційну скаргу підтримує повністю.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення вказаного клопотання, як такого, що не суперечить вимогам ГПК України.

Позивач та відповідач належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, проте не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні.

Враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце засідання суду, а також те, що явка представників сторін не була визнана судом обовязковою, і відсутність підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційної скарги, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

16.02.2012р. між ОСОБА_1 міською радою (орендодавцем) та ТОВ «Арт.ОСОБА_2. Груп» (орендарем) укладений договір оренди земельної ділянки, п. 1.1 якого встановлено, що орендодавець на підставі рішення ОСОБА_1 міської ради від 25.01.2012р. № 1153-МР «Про поновлення терміну користування земельними ділянками підприємствам, установам, організаціям і підприємцям» надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку (обєкт оренди), яка знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Кірова (ОСОБА_3), 8. Межі земельної ділянки на плані не зазначаються і в натуру (на місцевість) не виносяться. В оренду передається земельна ділянка площею 35/100 частин від 0,5120 га, що становить 1792 кв.м. На земельній ділянці знаходиться житловий будинок з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями. Земельна ділянка має частково тверде покриття (а.с.10,11).

Відповідно до п.1.2 цього договору нормативно грошова оцінка земельної ділянки на момент укладення договору становить 2317127,68грн. Витяг з технічної документації додається і є невідємною частиною договору.

У п.2.1 цього договору встановлено, що земельна ділянка надається в оренду під розміщеним магазином, згідно з класифікацією видів цільового призначення земель землі громадської забудови.

Згідно із п.2.2 даного договору він укладається до 25.01.2017р.

Пунктом 2.3 даного договору визначено, що земельна ділянка передається за актом прийому-передачі, який оформляється у термін не пізніше семи днів з моменту підписання цього договору та вступає в силу з моменту набуття ним чинності.

У розділі 3 даного договору встановлено порядок визначення та внесення орендної плати. Так, орендна плата за рік становить 4% від нормативно грошової оцінки землі.

Позивачем до позовної заяви надані також додатки до договору, про що зазначено у позовній заяві, зокрема: план земельної ділянки, яка передається в оренду за адресою: м. Суми, вул. Кірова, 8; орендар ТОВ «Арт. ОСОБА_2» - 35/100 від загальної площі, на якому відображений ситуаційний план (місце розташування земельної ділянки); кадастровий план, у якому визначений кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 04 002 0007, опис меж тощо (а.с. 12,13).

Також, ФОП ОСОБА_4, ТОВ «Арт. ОСОБА_2», землекористувачами суміжних земельних ділянок: Українською академією Банківської справи НБУ України, Фірмою «Супутник Суми», відділом ОСОБА_1 міського управління земельних ресурсів, Управлінням земельних та природних ресурсів ОСОБА_1 міської ради складений та підписаний акт про відновлення в натурі меж земельної ділянки прибудинкової території будинку №8 по вул. Кірова в м. Суми, в якому зазначено, що ФОП ОСОБА_4 в присутності представника землекористувача ТОВ «Арт. ОСОБА_2» проведено відновлення та закріплення в натурі меж земельної ділянки прибудинкової території будинку №8 по вул. Кірова в м. Суми. Межі земельної ділянки, що надається в оренду ТОВ «Арт. ОСОБА_2», на плані не зазначаються і в натуру (на місцевість) не виносяться. Межі земельної ділянки прибудинкової території будинку №8 по вул. Кірова в точках 50, 52, 31, 28 закріплені металевими знаками встановленого зразку в кількості чотирьох штук, в решті випадків межа земельної ділянки збігається з металевою сітчастою огорожею. Суміжними землевласниками (землекористувачами) ніяких претензій при встановленні меж землекористування не заявлено. Розміри та місцезнаходження земельної ділянки нанесені на плані, що додається (а.с.14).

На підставі акта прийому-передачі обєкта оренди ОСОБА_1 міська рада передала, а ТОВ «Арт. ОСОБА_2» прийняло обєкт оренди земельну ділянку площею 35/100 частин від 0,5120га за адресою: м. Суми, вул. Кірова, 8 (а.с.15).

01.12.2016р. ТОВ «Арт. ОСОБА_2» звернулось до місцевого господарського суду з позовом до ОСОБА_1 міської ради про визнання недійсним договору оренди. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що йому було передано в оренду умовну частину земельної ділянки прибудинкової території 15-ти поверхового житлового будинку, у складі якого є вбудовано-прибудовані нежитлові приміщення, в тому числі і ті, що належать позивачеві на праві приватної власності, згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом від 22.06.2006р. та зареєстрованого в реєстрі за № 145, межі якої на плані не визначені, в натуру на місцевість не винесені, у звязку з чим вважає, що спірний договір оренди не містить такої істотної умови як «обєкт оренди», а фактично зазначена в акті прийому-передачі земельна ділянка не є тим обєктом оренди, який фактично займає позивач. Таким чином, позивач вважає, що спірний договір не відповідає приписам статті 15 Закону України «Про оренду землі», статтям 79-1, 42 Земельного кодексу України та вимогам статті 203 ЦК України (а.с.3,4).

Рішенням господарського суду Сумської області від 24.01.2017р. у даній справі позов задоволено з підстав, наведених вище (а.с.48-52).

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Предметом даного спору є визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 16.02.2012р. на підставі ст. ст. 203,215 Цивільного кодексу України.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України встановлено, що до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

У пункті 3 частини 1 статті 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 792 ЦК України встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) істотними умовами договору оренди землі, зокрема, є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки). Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема, якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

Частиною 4 вказаної статті встановлено, що невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

На момент розгляду справи стаття 15 Закону України «Про оренду землі» вже не містить такої підстави для визнання недійсним правочину, як відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею.

При прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд виходив з того, що спірний договір не містить істотної умови, визначеної статтею 15 Закону України «Про оренду землі», такої як обєкт оренди, а фактично зазначена в акті приймання-передачі земельна ділянка не є таким обєктом, який фактично займає та використовує позивач, однак суд апеляційної інстанції вважає даний висновок передчасним, з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності. Угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Згідно із частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21.09.2016р. у справі № 6-1512цс16, зазначено, що з урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема, в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.

Відповідно до статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, виходячи з приписів статті 1 ГПК України та статті 15 ЦК України у порядку господарського судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушує право орендаря відсутність у договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України "Про оренду землі", визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.02.2015р. у справі №6-233цс14.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у п.1.1 спірного договору зазначено, що в оренду передається земельна ділянка площею 35/100 частин від 0,5120га, що становить 1792кв.м (а.с.10).

Відповідно до п.1.2 цього договору нормативно грошова оцінка земельної ділянки на момент укладення договору становить 2317127,68грн. Витяг з технічної документації додається і є невідємною частиною договору.

Також, позивачем до позовної заяви надані додатки до договору оренди земельної ділянки, про що зазначено у позовній заяві, зокрема: план земельної ділянки, яка передається в оренду, за адресою: м. Суми, вул. Кірова, 8, орендар ТОВ «Арт. ОСОБА_2» - 35/100 від загальної площі, на якому відображений ситуаційний план (місце розташування земельної ділянки) (а.с.12); кадастровий план, у якому визначений номер земельної ділянки НОМЕР_1 04 002 0007, опис меж тощо (а.с.12,13).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_4, ТОВ «Арт. ОСОБА_2», землекористувачами суміжних земельних ділянок: Українською академією Банківської справи НБУ України, Фірмою «Супутник Суми», відділом ОСОБА_1 міського управління земельних ресурсів, Управлінням земельних та природних ресурсів ОСОБА_1 міської ради складений та підписаний акт про відновлення в натурі меж земельної ділянки прибудинкової території будинку №8 по вул. Кірова в м. Суми, в якому зазначено, що ФОП ОСОБА_4 в присутності представника землекористувача ТОВ «Арт. ОСОБА_2» проведено відновлення та закріплення в натурі меж земельної ділянки прибудинкової території будинку №8 по вул. Кірова в м. Суми. Межі земельної ділянки, що надається в оренду ТОВ «Арт. ОСОБА_2», на плані не зазначаються і в натуру (на місцевість) не виносяться. Межі земельної ділянки прибудинкової території будинку №8 по вул. Кірова в точках 50, 52, 31, 28 закріплені металевими знаками встановленого зразку в кількості чотирьох штук, в решті випадків межа земельної ділянки збігається з металевою сітчастою огорожею. Суміжними землевласниками (землекористувачами) ніяких претензій при встановленні меж землекористування не заявлено. Розміри та місцезнаходження земельної ділянки нанесені на плані, що додається (а.с.14).

На підставі акта прийому-передачі обєкта оренди ОСОБА_1 міська рада передала, а ТОВ «Арт. ОСОБА_2» прийняло обєкт оренди земельну ділянку площею 35/100 частин від 0,5120га за адресою: м. Суми, вул. Кірова, 8 (а.с.15).

Таким чином, позивачем до позовної заяви надані всі невідємні частини договору оренди землі, визначені частиною 4 статті 15 Закону України «Про оренду землі».

Також, з вищезазначених документів вбачається, що межі і розмір земельної ділянки, наданої позивачеві в оренду на підставі договору земельної ділянки від 16.02.2012р. чітко визначені, як і місце її розташування.

Більш того, з моменту укладення договору, 16.02.2012р, та його державної реєстрації, 10.05.2012р., і до моменту звернення до суду, 06.01.2017р., позивач користувався цим майном.

Також, ТОВ «Арт. ОСОБА_2» не надано будь-яких належних доказів в розумінні статті 34 ГПК України, які б свідчили, що він фактично використовує земельну ділянку меншого чи більшого розміру.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що визначення у спірному договорі таких складових обєкта оренди, як місце розташування та розмір земельної ділянки, з якими погодився позивач, укладаючи спірний договір та приймаючи за актом приймання-передачі земельну ділянку у користування, та відсутність у ньому такої складової обєкта оренди як кадастровий номер, не унеможливили виконання договору сторонами, зокрема, в частині користування позивачем переданою в оренду земельною ділянкою. Крім того, позивач протягом чотирьох років використовував передану йому в користування земельну ділянку, а отже відсутність у спірному договорі кадастрового номера земельної ділянки, яка передана в оренду позивачеві та наявність акта про відновлення в натурі меж земельної ділянки прибудинкової території будинку №8 по вул. Кірова у м. Суми, плану встановлення меж, кадастрового плану земельної ділянки свідчать про визначення меж земельної ділянки та відсутність порушеного права позивача при укладенні оспорюваного договору та його виконанні.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.2.2 договору оренди земельної ділянки від 16.02.2012р. він укладається до 25.01.2017р., тоді як позивач звернувся з позовом про визнання його недійсним 06.01.2017р., тобто за 19 днів до закінчення його дії.

Частиною 2 статті 4 ГК України встановлено, що особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Згідно із частиною 7 статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 3 статті 207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, а тому такий договір повинен визнаватись недійсним і припинятися на майбутнє, а не з моменту укладення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2017р. у справі №910/24029/13.

Також у п.2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що частиною 3 статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. Разом з тим якщо за правочином, визнаним недійсним, права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, то наслідки у вигляді реституції застосовані бути не можуть, але згідно з частиною другою статті 236 ЦК України можливість настання таких прав та обов'язків у майбутньому припиняються.

У пункті 2.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» зазначено, що з урахуванням змісту статті 236 ЦК України і частини третьої статті 207 ГК України зобов'язання за визнаним недійсним договором оренди припиняються на майбутнє.

Оскільки строк дії договору оренди земельної ділянки від 16.02.2012р. визначений до 25.01.2017р., то визнання його недійсним жодним чином не відновить будь-яких прав позивача, у звязку з тим, що договір оренди може бути визнаний недійсним лише на майбутнє.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не доведено яким чином вказані ним обставини порушили його права чи охоронювані законом інтереси, а обраний ним спосіб захисту забезпечить їх відновлення, а отже відсутні правові підстави для визнання договору оренди земельної ділянки від 16.02.2012р. недійсним.

За таких обставин, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 міської ради підлягає задоволенню, рішення господарського суду Сумської області від 24.01.2017р. у справі №920/33/17 слід скасувати, як таке, що прийнято при неповному зясуванні всіх фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача ТОВ Арт. ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п.2 ст.103, п.п.3,4 ч.1 ст.104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Харківський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 міської ради задовольнити.

2.Рішення господарського суду Харківської області від 24.01.2017р. у справі №920/33/17 скасувати та прийняти нове рішення.

3. Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Арт. ОСОБА_2 до ОСОБА_1 міської ради про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 16.02.2012р., посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу за реєстровим номером 396 та зареєстрований в Управлінні Держкомзему у м. Суми 10.05.2012р. за №00400.

4 Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Арт.ОСОБА_5» (85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Леніна, буд. 115, ідентифікаційний код 34305007) на користь ОСОБА_1 міської ради (40030, м. Суми, майдан Незалежності, 2, ідентифікаційний код 23823253) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1760грн. за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складений 30.05.2017р.

Головуючий суддя Бородіна Л.І.

Суддя Плахов О.В.

Суддя Шутенко І.А.