КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р. Справа№ 925/4/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гончарова С.А.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Ярчак І.С. - представник за довіреністю № 1 від 16.11.2015;

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: не з'явились;

від третьої особи 1: Єременко О.А. - представник за довіреністю № 01/44-966Д від 15.02.2017;

від третьої особи 2: не з'явились;

розглянувши апеляційні скарги Державного підприємства "Енергоринок" та Національного антикорупційного бюро України

на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.03.2017

у справі № 925/4/17 (суддя - Васянович А.В.)

за позовом Національного антикорупційного бюро України

до 1. Публічного акціонерного товариства "Азот"

2. Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2:

1. Державне підприємство "Енергоринок"

2. Розпорядник майна Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" арбітражний керуючий Литвин Валентин Васильовича

про визнання недійсною угоди,

ВСТАНОВИВ:

Національне антикорупційне бюро України (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Азот" (надалі - відповідач 1) та Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" (надалі - відповідач 2) про визнання недійсною угоди у формі заяви публічного акціонерного товариства "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог №202-09/39 від 10 травня 2016 року.

Позовні вимоги Національного антикорупційного бюро України були обґрунтовані тим, що угода у формі заяви ПАТ "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог № 202-09/39 від 10.05.2016 суперечить положенням частини другої статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику" та є такою, що завідомо суперечить інтересам держави, а тому просило визнати її недійсною.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.03.2017 (повне рішення складено - 27.03.2017) в позові Національного антикорупційного бюро України (надалі - позивач, НАБУ) до Публічного акціонерного товариства "Азот" (надалі - відповідача 1) відмовлено повністю; в позові Національного антикорупційного бюро України до публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" (надалі - відповідач 2) відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Енергоринок" (надалі - третя особа 1, апелянт 1) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 20.03.2017 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2017 апеляційну скаргу Державного підприємства "Енергоринок" було прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Гончаров С.А., Майданевич А.Г., розгляд якої було призначено на 22.05.2017.

Не погодившись також з прийнятим рішенням, Національне антикорупційне бюро України звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Черкаської області від 20.03.2017 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2017 апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України було прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Гончаров С.А., Майданевич А.Г., розгляд якої було призначено на 22.05.2017

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 було об'єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Державного підприємства "Енергоринок" з апеляційною скаргою Національного антикорупційного бюро України на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.03.2017 у справі № 925/4/17 та відкладено розгляд апеляційних скарг на 07.06.2017.

15.05.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів суду від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційні скарги у даній справі, відповідно до якого, сторона просила залишити апеляційні скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Крім цього сторона зазначила про відсутність повноважень НАБУ на звернення з такими позовами до господарських судів.

06.06.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів суду від відповідача 1 також надійшли пояснення у даній справі з посиланням на практику Вищого господарського суду України при розгляді аналогічних спорів.

В судовому засіданні 07.06.2017 представники апелянтів свої апеляційні скарги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення позову повністю.

Розпорядник майна Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" в судове засідання 07.06.2017 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином про що свідчить розписка від 22.05.2017 (в судовому засідання брав участь) про повідомлення учасників апеляційного провадження про час та місце наступного судового засідання (07.06.2017) Жодних заяв, клопотань від третьої особи 2 не надходило.

Представник відповідача 2 в судове засідання 07.06.2017 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 26.05.2017 стороні ухвали суду від 22.05.2017. Жодних заяв, клопотань від останньої не надходило.

Представник відповідача 1 в судове засідання 07.06.2017 також не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. При цьому в день судового засідання 07.06.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів суду від сторони надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційних скарг, обґрунтоване тим, що представник відповідача 1 Демидас Д.А. не може з'явитись у судове засідання 07.06.2017 через хворобу. При цьому стороною у підтвердження зазначених доводів не було долучено жодних документів в порядку ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101 ГПК. Вказане клопотання відхиляється судом апеляційної інстанції з урахуванням наступного. Також суд апеляційної інстанції зазначає, що юридична особа в порядку ст. 28 ГПК може мати декільки представників.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представників відповідача 1 (за наявності відзиву на апеляційні скарги та письмових пояснень останнього), відповідача 2 та третьої особи 2 (яка була в судовому засіданні 22.05.2017), оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24 травня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго" (в подальшому найменування було змінено на Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго") (постачальник) та Відкритим акціонерним товариством "Азот" (найменування було змінено на Публічне акціонерне товариство "Азот") (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії за №524-213/24 (надалі - договір).

Згідно з п. 1 вищевказаного договору постачальник зобов'язався постачати електричну енергію споживачу, а останній - оплачувати постачальнику поставлену електроенергію згідно з умовами цього договору та додатками до нього.

Відповідно до п. 2.2.3 споживач зобов'язаний оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків "Порядок розрахунків" та "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії".

Відповідно до пункту 9.4 договору цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31 грудня 2005 року. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

На підставі пункту 9.4 договору строк дії цього договору щорічно продовжувався протягом 2005 - 2016 років.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що пунктами 5 та 6 додатку №3 до договору визначено, що споживач здійснює повну поточну оплату вартості обсягу активної електричної енергії, заявленого на розрахунковий період до 15-го і 20-го числа розрахункового місяця по 30% вартості заявленого обсягу на розрахунковий період та остаточний розрахунок - на протязі трьох банківських днів з дати підписання акту постачання електричної енергії зі сторони постачальника та вручення його споживачу.

Плата за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електричної енергії здійснюється споживачем на протязі трьох банківських днів з дати підписання акту постачання електричної енергії зі сторони постачальника та вручення його споживачу.

З матеріалів справи, зокрема, акту поставки електричної енергії на ПАТ "Азот" через електромережі ПАТ "Черкасиобленерго" від 31 січня 2016 року (а.с. 141) вбачається, що у січні 2016 року було спожито активної електроенергії на суму 100 642 911 грн 29 коп та нараховано за перетікання реактивної електроенергії 183 965 грн 03 коп.

При цьому, ПАТ «Азот» оплату поставної енергії здійснив лише частково, що призвело до утворення заборгованості останнього перед ПАТ "Черкасиобленерго" у розмірі 50 000 000,00 грн. Вказана обставина не заперечувалась сторонами договору ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду рішення суду.

Судом першої інстанції було правильно встановлено з урахуванням положень договору та дати поставки відповідно до акту від 31 січня 2016 року, що строк виконання зобов'язання настав 03 лютого 2016 року.

Разом з цим станом на 10.05.2016 наявна заборгованість ПАТ «Азот» погашена не була, жодних доказів протилежного в розумінні ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101 ГПК матеріали справи не містять.

Тоді як 07 квітня 2016 року між Публічним акціонерним товариством "Азот" (позикодавець) та Публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" (позичальник) було укладено договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги за №121-304, зі змінами внесеними додатковими угодами №1 від 08 квітня 2016 року та №2 від 15 квітня 2016 року.

Згідно умов вищевказаного договору позикодавець зобов'язався передати позичальнику грошові кошти без нарахування відсотків за їх користування у розмірі 50 000 000 грн. 00 коп.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно платіжних доручень №№5477, 5478, 5479, 5108, 5480, 5481 від 15 квітня 2016 року першим відповідачем було перераховано другому відповідачу безвідсоткову поворотну фінансову допомогу (а.с. 151-153).

Строк повернення допомоги було встановлено до 30 квітня 2016 року (п. 4.2. договору №121-304).

Як правильно було зазначено судом першої інстанції, 10 травня 2016 року Публічне акціонерне товариство "Азот" направило Публічному акціонерному товариству "Черкасиобленерго" заяву від 10 травня 2016 року №202-09/39 про зарахування зустрічних однорідних вимог. Відповідно до вказаної заяви відповідач 1 заявив про припинення зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" перед Публічним акціонерним товариством "Азот" щодо повернення отриманих за договором №121-304 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 07 квітня 2016 року коштів в сумі 50 000 000 00,00 грн та припинення зобов'язання відповідача 1 перед відповідачем 2 за договором №524-213 від 24 травня 2005 року по оплаті активної електроенергії на суму 50 000 000,00 грн.

Розглядаючи спір по суті у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час розгляду справи позивачем всупереч вищенаведених норм процесуального закону не було доведено належними та допустимими доказами ті обставини, що вчинений першим відповідачем правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача, а також є такий, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про необхідність відмови в позові повністю.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.ст. 99, 101 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Щодо доводів відповідача 1, що НАБУ позбавлене права звертатись з такими позовами до господарського суду, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини першої статті І Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", який набрав чинності 25.01.2015, Національне бюро є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Пунктом 13 частини першої статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків, які визначені у статті 16 цього Закону, надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до статті 2 ГПК господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами У країни.

Отже, у разі звернення Національного бюро з відповідними позовами про визнання угод недійсними, за умови, що такий спір пов'язаний зі здійсненням суб'єктами господарювання господарської діяльності, та з урахуванням дотримання суб'єктного складу сторін, визначеного статтями 1, 2, 21 ГПК України, такі спори підлягають розгляду господарськими судами. Таким чином, Національне бюро як орган, що створений для захисту інтересів держави, має право на звернення до суду із зазначеними позовами з огляду на імперативні приписи Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" і на виконання покладених на нього завдань та (або) обов'язків.

При цьому, суд має надати оцінку підставам, з яких подано позов Національним бюро, зокрема, шляхом дослідження причинно-наслідкового зв'язку між оспорюваною угодою і виконанням Національним бюро покладених на нього завдань та (або) обов'язків, визначених Законом України "Про Національне антикорупційне бюро України".

Так, суд враховує, що такі позови можуть подаватися Національним бюро для попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, а також запобігання вчиненню нових за наслідками порушення відповідного кримінального провадження (з внесенням даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Національне антикорупційного бюро України наявність підстав для подання позову обґрунтовує саме необхідністю попередження, виявлення, припинення та запобігання вчиненню корупційного правопорушення, ознаки якого позивач убачив у спірних правовідносинах при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000236 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною п'ятою статті 191 Кримінального кодексу України.

Отже, Національне антикорупційне бюро України є належним позивачем у даній справі, а тому доводи відповідача 1 в цій частині є необґрунтованими, та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Також розглядаючи дану справу за позовами Національного бюро про визнання угод недійсними, суд апеляційної інстанції досліджує в порядку ст. 101 ГПК таку угоду в контексті статті 203 ЦК, яка визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, статті 207 ГК та інших норм чинного законодавства України, які містять підстави недійсності угод.

Отже, під час перевірки рішення у такому спорі суд апеляційної інстанції перевіряє наявність таких обставин:

- підстави для визнання недійсною спірної угоди, передбачених нормами, на які посилається позивач, мотивуючи позовні вимоги;

- правові норми, які підлягають застосуванню до цих спірних правовідносин;

- відповідність або невідповідність змісту цієї угоди ЦК, ГК, та іншим актам законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам.

При цьому суд апеляційної інстанції також досліджує наявні у справі докази, з'ясовує обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених цими доказами в розумінні ст.ст. 43, 101 ГПУ.

Стаття 601 Цивільного кодексу України та частина третя статті 203 Господарського кодексу України передбачають можливість припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги і, що таке зарахування може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до частин першої-третьої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

З викладених вище обставин справи та норм Цивільного і Господарського кодексів України вбачається, що зарахуванням між відповідачами зустрічних однорідних вимог за заявою Публічного акціонерного товариства "Азот" від 10.05.2016 №202-09/39, як дія цього товариства, внаслідок якої припиняються зобов'язання обох відповідачів, є одностороннім правочином в розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, для вчинення якого достатньо вказаної заяви.

Стаття 602 Цивільного кодексу України містить невичерпний перелік випадків коли зарахування зустрічних вимог не допускається:

1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю;

2) про стягнення аліментів;

3) щодо довічного утримання (догляду);

4) у разі спливу позовної давності;

4-1) за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом;

5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з частиною пятою статті 203 Господарського кодексу України не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Цивільний та Господарський кодекси України безпосередньо не забороняють зарахування вказаних у заяві публічного акціонерного товариства "Азот" від 10.05.2016 №202-09/33 зустрічних однорідних вимог, які є такими, проте передбачають можливість такої заборони у випадках, встановлених договором або законом.

Разом з цим, Закон України "Про електроенергетику", як зазначено у його преамбулі, визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі.

Статтею 1 Закону України "Про електроенергетику" термін "поточні рахунки із спеціальним режимом використання оптового ринку електричної енергії" визначає як рахунки суб'єктів господарської діяльності, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території та оптове постачання електричної енергії, відкриті в уповноваженому банку і призначені виключно для накопичення коштів, отриманих за електричну енергію від споживачів, та розрахунків з учасниками оптового ринку електричної енергії, а термін "алгоритм оптового ринку електричної енергії" - як порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання без платіжних доручень, який встановлюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України "Про електроенергетику" купівля всієї електричної енергії, виробленої на електростанціях, потужність чи обсяг відпуску яких перевищують граничні показники (крім випадків, передбачених цим Законом), та весь її оптовий продаж здійснюються на оптовому ринку електричної енергії України. Функціонування інших оптових ринків електричної енергії в Україні забороняється.

Частина друга стаття 15-1 Закону України "Про електроенергетику" містить такі норми:

"Споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Вказане кореспондується з пунктом 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.07.1996 №28 з урахуванням внесених до них у подальшому змін і доповнень.

Відповідно до частини третьої 3 статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику" кошти з поточних рахунків із спеціальним режимом використання енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, перераховуються згідно з алгоритмом оптового ринку електричної енергії виключно на:

поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії;

поточний рахунок підприємства, яке здійснює розподіл електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами;

поточний рахунок енергопостачальника;

поточний рахунок із спеціальним режимом використання для погашення заборгованості оптового постачальника електричної енергії".

Аналогічний порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію із застосуванням поточних рахунків із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії стаття 1-1 Закону України "Про електроенергетику" передбачає і для енергопостачальників, підприємств, що здійснюють передачу електричної енергії, та всіх підприємствами, що здійснюють розподіл електричної енергії.

Частиною восьмою статті 26 Закону України "Про електроенергетику" встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Разом з цим, у даній справі внаслідок здійсненого за заявою Публічного акціонерного товариства "Азот" від 10.05.2016 №202-09/39 зарахування зустрічних однорідних вимог відповідачі порушили вимоги Закону України "Про електроенергетику" і Правил користування електричною енергією щодо оплати поставленої електричної енергії виключно шляхом перерахування коштів споживачем на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника і фактично провели розрахунки за поставлену електричну енергію в іншому форматі без використання поточного рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника і, тим самим, уникнули перерахування коштів із такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електричної енергії, що в силу статті 26 Закону України "Про електроенергетику" не вважається оплатою спожитої Публічним акціонерним товариством "Азот" у грудні 2015 року та у січні 2016 року електричної енергії.

Таким чином, здійснене за заявою Публічного акціонерного товариства "Азот" від 10.05.2016 №202-09/39 зарахування зустрічних однорідних вимог, як односторонній правочин, суперечить вимогам статей 15, 26 Закону України "Про електроенергетику" і пункту 6.3 Правил користування електричною енергією.

Із змісту Закону України "Про електроенергетику" випливає, що встановлений ним порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію спрямований на забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики, відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки як складових економічних основ держави України, у чому безперечно є інтерес держави і суспільства.

Отже, порушення відповідачами встановленого Законом України "Про електроенергетику" і Правилами користування електричною енергією порядку розрахунків за поставлену електричну енергію не відповідає інтересам держави і суспільства щодо забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики і відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, забезпечення надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки України. Таким чином, наведене питання безпосередньо віднесено до безпеки держави України в цілому. В цій частині суд апеляційної інстанції приймає доводи позивача з посиланням на інформаційну довідку № 120294 ід від 26.09.2016, відповідно до якої серед власників цінних паперів ПАТ «Черкасиобленерго» 46,000038 % належить державі Україна (а.с. 142). А тому суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи позивача про порушення інтересів держави і суспільства в результаті припинення зобов'язання за договором поставки шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Частина перша статті 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 02.12.2010 №2756-VI, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України зі змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 02.12.2010 №2756-VI, встановлено, що у разі недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно з частиною першою статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 Господарського кодексу України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Таким чином, як вбачається з вище викладеного, завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення одностороннього правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог і його наслідки полягала у тому щоб обійти встановлений Законом України "Про електроенергетику" і Правилами користування електричною енергією порядок оплати поставленої електричної енергії, оплатити її без використання передбаченого цим порядком рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника і, якнаслідок, уникнути перерахування коштів із такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електричної енергії та залишити усю отриману публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" суму коштів фінансової допомоги у своєму розпорядженні, що призвело до неотримання іншими учасниками оптового ринку електричної енергії України своїх частин від цієї суми коштів згідно з алгоритмом.

При цьому, суд апеляційної інстанції не приймає доводи Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" про його «непричетність» до порушення інтересів держави і суспільства, враховуючи, що зарахування зустрічних однорідних вимог було здійснено Публічним акціонерним товариством "Азот" хоча і в односторонньому порядку, оскільки, бездіяльність після отримання від Публічного акціонерного товариства "Азот" заяви від 10.05.2016 №202-09/39 про зарахування зустрічних однорідних вимог і викладена у відзиві на позов правова позиція, свідчить про опосередковану зацікавленість відповідача 1 у вказаному правочині.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 509 цього Кодексу зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зі змісту ст. 13 ЦК України слідує, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Під зловживанням правом слід розуміти передбачену нормами права поведінку управомоченої особи по здійсненню свого суб'єктивного цивільного права, якою може бути завдано шкоди іншим особам.

Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі вчинення нею дій з наміром завдати шкоди іншій особі та зловживання правом в інших формах.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що при здійсненні зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідачами було порушено принцип справедливості, що обґрунтовується тим, що при наявності необхідної кількості коштів на погашення заборгованості за договором №524-213/24, ПАТ «Азот» замість погашення суми боргу у розмірі 50 000 000,00 грн перерахувало такі кошти ПАТ "Черкасиобленерго" як правову допомогу. Що свідчить про недобросовісність, зокрема, ПАТ «Азот» в частині виконання свого обов'язку по оплаті поставленої електричної енергії.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що угода у формі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог є такою, що вчинена з порушенням принципу справедливості, норм чинного законодавства, а саме ч. 2 ст. 15-1 ЗУ "Про електроенергетику" та суперечить інтересам держави, а тому підлягає визнанню недійсною. А тому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог у даній справі.

З урахуванням вказаних вище норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі пунктів 1, 4 частини 1 статті 104 ГПК України.

Судові витрати покладаються на відповідачів в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Державного підприємства "Енергоринок" та Національного антикорупційного бюро України на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.03.2017 у справі № 925/4/17 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 20.03.2017 у справі № 925/4/17 скасувати з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

3. Визнати недійсною угоду у формі заяви Публічного акціонерного товариства "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог №202-09/39 від 10 травня 2016 року.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Азот" (18014, Черкаська обл., місто Черкаси, вул. Першотравнева, буд. 72 ідентифікаційний код юридичної особи 00203826) на користь Національного антикорупційного бюро України (03035, м. Київ, вул. Василя Сурикова, буд. 3, ідентифікаційний код юридичної особи 39751280) 689 (шістсот вісімдесят дев'ять) грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1515 (одну тисячу п'ятсот п'ятнадцять) грн 80 коп судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" (18002, Черкаська обл., місто Черкаси, вул. Гоголя, буд. 285, Ідентифікаційний код юридичної особи 22800735) на користь Національного антикорупційного бюро України (03035, м. Київ, вул. Василя Сурикова, буд. 3, Ідентифікаційний код юридичної особи 39751280) 689 (шістсот вісімдесят дев'ять) грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

6. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" (18002, Черкаська обл., місто Черкаси, вул. Гоголя, буд. 285, Ідентифікаційний код юридичної особи 22800735) на користь Державного підприємства "Енергоринок" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 27, Ідентифікаційний код юридичної особи 21515381) 1 515 (одну тисячу п'ятсот п'ятнадцять) грн 80 коп судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

7. Видачу наказів доручити місцевому господарському суду.

8. Матеріали справи № 925/4/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді С.А. Гончаров

А.Г. Майданевич