РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2017Справа №910/5642/17

За позовом Публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» Брайко Станіслав Анатолійович

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕЛЛЕТ-ЕНЕРГО Україна»

про стягнення 962,24 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача не з'явився

від відповідача Войнаровська І.О. - керівник

В судовому засіданні 08.06.2017, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» Брайко Станіслав Анатолійович до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕЛЛЕТ-ЕНЕРГО Україна» про стягнення 962,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між Публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК» та ТОВ «ПЕЛЛЕТ-ЕНЕРГО Україна» було укладено договір банківського рахунку, за умовами якого банк відкрив клієнту рахунок та зобов'язувався приймати та зараховувати на рахунок № 001, в національній валюті України/іноземній валюті , а також на інші поточні рахунки, відкриті згідно із заявою клієнта встановленої НБУ форми, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. За доводами позивача, згідно з п. 5.8.1. Тарифів розрахунково-касового обслуговування для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», затверджених протоколом ТК 204 від 24.06.2014, обслуговування кредитів, які отримані резидентами від іноземних кредиторів (на рік), складає 1 000,00 грн в т.ч. ПДВ. Позивач вказує на те, що банком надавалися послуги з обслуговування договору позики № 20/PEU-4 від 10.03.2014 р. з іноземним кредитом за 2014 рік на загальну суму 1 000,00 грн. в порядку договірного списання банком було списано 37,76 грн з розрахункового рахунку клієнта, що є сумою залишку на його рахунку. А відтак, залишок несплачених коштів складає 926,24 грн. З метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача направлялася претензія № 1563/11 від 11.07.2016 з вимогою сплатити заборгованість, однак дана вимога залишена без відповіді. А тому позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором банківського рахунку у розмірі 926,24 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2017 порушено провадження у справі № 910/5642/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 17.05.2017.

16.05.217 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву відповідно до якого що доводи позивача викладені у позовній заяві щодо відсутності грошових на рахунку відповідача не відповідають дійсності. Так, згідно з виписки по особовому рахунку відповідача з 01.01.2015 по 31.01.2015 на особовому рахунку відповідач а№ 001 вихідний залишок становив 36 500,00 грн. Однак позивачем у цей період не було здійснено договірного списання коштів.

У судовому засіданні 17.05.2017 судом заслухано пояснення представника позивача, який вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві, та представника відповідача, який заперечував проти вимог, та оголошено перерву до 07.06.2017.

07.06.2017 відповідач подав відзив через загальний відділ діловодства в якому навів додаткові підстав щодо необґрунтованості вимог позивача.

У судовому засіданні 07.06.2017 представником позивача на виконання вимог суду надано лист щодо надання інформації про списання коштів з поточного рахунку відповідача у сумі 36 500,00 грн., який залучено до матеріалів справи.

У даному судовому засіданні заслухано пояснення представників сторін та оголошено перерву, у зв'язку з повторним неподанням позивачем доказів, до 08.06.2017.

У судове засідання, призначене на 08.07.2017 з'явився представник відповідача, яких проти вимог заперечував та просив суд відмови у позові повністю.

Позивач не забезпечив явку уповноваженого представника, вимоги суду не виконав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

За доводами позивача, що не заперечується відповідачем 30.10.2009 між Акціонерним банком «Енергобанк», правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "Енергобанк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пеллет-Енерго Україна» (клієнт) було укладено договір банківського рахунку № 50/ПЕУ-1/1, (надалі - договір) відповідно до умов якого банк відкриває клієнту рахунок та зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок № 001, в національній валюті України/іноземній валюті, а також на інші поточні рахунки згідно заяви клієнта встановленої Національним банком України форми, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

30.10.2009 між сторонами підписано додатковий договір про обслуговування за допомогою "Клієнт-банк" до договору банківського рахунку, відповідно до умов якого банк зобов'язується забезпечити оперативне ведення клієнтом своїх рахунків у банку та обмін технологічною інформацією за допомогою системи "Клієнт банк".

У п. 1.4 договору передбачено, що банку має право здійснювати на підставі цього договору договірне списання коштів з рахунку клієнта, шляхом оформлення меморіального ордеру, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначивши номер, дату та пункт договору, яким передбачено можливість застосування договірного списань: (зокрема на оплату послуг банку, згідно Тарифів Банку). Зміна Тарифів банку здійснюється ; ініціативою Банку в порядку, передбаченому цим Договором.

За твердженням позивача, згідно з п. 5.8.1. Тарифів розрахунково-касового обслуговування для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», затверджених протоколом ТК 204 від 24.06.2014, обслуговування кредитів, які отримані резидентами від іноземних кредиторів (на рік), складає 1 000,00 грн в т.ч. ПДВ. Позивач вказує на те, що банком надавалися послуги з обслуговування договору позики № 20/PEU-4 від 10.03.2014 р. з іноземним кредитом за 2014 рік на загальну суму 1 000,00 грн. В порядку договірного списання банком було списано 37,76 грн з розрахункового рахунку клієнта, що є сумою залишку на його рахунку. А відтак, залишок несплачених коштів складає 926,24 грн. З метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача направлялася претензія № 1563/11 від 11.07.2016 з вимогою сплатити заборгованість, однак дана вимога залишена без відповіді.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором банківського рахунку.

Статтею 1066 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

За статтею 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. При цьому банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановленні строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України)

Відповідно до ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управленої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Частиною першою статті 601 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Виходячи із приписів статей 1066, 1068 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Стаття 1071 ЦК України визначає перелік підстав списання грошових коштів з рахунка клієнта. Так, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України списання договірне - це списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ні клієнтом.

Згідно з п. п. 26.2, 26.3 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ кошті Україні» умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання і документів до банку платника) тощо). Договірне списання здійснюється за платіжною вимог отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

Частиною 4 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Украй визначено, що у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або іншому договорі про надання банківських послуг.

Як встановлено судом у договорі від 30.10.2009 сторонами передбачено можливість застосування договірного списання.

Згідно з виписки по особовому рахунку відповідача з 01.01.2015 по 31.01.2015 на особовому рахунку відповідача № 001 вихідний залишок становив 36 500,00 грн.

Даний факт також підтверджується рішенням Господарського суду м. Києва від 910/4957/15-г від 20.04.2015 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пеллет-Енерго Україна» з до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про стягнення грошових коштів, яке набрало законної сили, та в силу ст. 35 ГПУ України не потребує повторному доказуванню.

Зазначене вище спростовує доводи позивача щодо відсутності грошових коштів на рахунку відповідача щодо договірного списання у розмірі 1000,00 грн.

Крім цього, суд зазначає, що позивачем долучено до позовної заяви додаток № 1 до Протоколу ТК №204 від 24 червня 2014 року, яким визначено пакети розрахунково-касового обслуговування, які вступають в дію лише з 14.07.2014 р.

Також суд зазначає, що у претензії позивача від 11.0716 № 1563/11 яка адресована відповідачу на сплату заборгованості у призначені платежу вказано: «сплата комісій за обслуговування операцій за договором позики від нерезидента згідно листа». Однак, такого типу операцій згідно додаток № 1 до Протоколу ТК №204 від 24 червня 2014 року не передбачено.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі постанови Правління Національного банку України від 12.02.2015 № 96 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Енергобанк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.02.2015 № 29 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Енергобанк", згідно з яким з 13.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Енергобанк".

Тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві "Енергобанк" запроваджено строком на три місяці з 13.02.2015 по 12.05.2015 включно.

11.06.2015 Правлінням НБУ № 370 від 379 прийнято постанову «Про відкликання банківської ліценції ПАТ «Енергобанк». 12.06.2015 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Енергобанк» та призначення уповноважено особи фонду на ліквідацію банку».

Відповідно до частин 1, 4 ст. 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. Інвентаризація майна банку та формування ліквідаційної маси мають бути завершені у строк до шести місяців з дня прийняття рішення про ліквідацію банку та відкликання банківської ліцензії. Результати інвентаризації та формування ліквідаційної маси відображаються в акті, який підлягає затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо включення заборгованості відповідача у сумі 962,24 грн до ліквідаційної маси.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог, та на спростування заперечень відповідача проти позову, у зв'язку з чим на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги не обґрунтованими.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.06.2017.

Суддя Пукшин Л.Г.