ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.06.2017 Справа № 904/5270/17
За позовом Приватного підприємства "Транс-Сервіс", с. Васищеве Харківської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс", м. Дніпро

про стягнення 43 015,25 грн.

Суддя Євстигнеєва Н.М.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2, довіреність №б/н від 20 березня 2017 року, представник

Від відповідача: не з'явився

С У Т Ь С П О РУ:

Приватне підприємство "Транс-Сервіс" звернулося до господарського суду із позовом, яким з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 26.05.2017, просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс" грошові кошти у сумі 43 015,25 грн., з яких:

- помилково сплачені грошові кошти в сумі 41 000,00грн.;

- три відсотка річних у сумі 168,00грн.,

- пені у сумі 1 478,25грн.,

- втрати від інфляції у сумі 369,00грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що між Приватним підприємством "Транс-Сервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс" було укладено договір №148-146/16 від 10.11.2016.

Згідно платіжного доручення №746 від 03.02.2017 помилково були перераховані грошові кошти в сумі 41 000,00 грн. У платіжному дорученні №746 від 03.02.2017 позивачем зазначено, що грошові кошти перераховані відповідачу за дизпаливо зг. рах. №0148/1000842 від14.11.2016 в т.ч. ПДВ 20% 6 833,33 грн. Втім, належних доказів існування рахунку-фактури №0148/1000842 від 14.11.2016 до матеріалів справи позивач надати не має можливості, оскільки рахунок на суму 41 000,00 грн. не був наданий відповідачем та не був погоджений сторонами. 14.11.2016 позивачу був наданий відповідачем рахунок №0148/1000842 на суму 8 240,00 грн., який сплачений позивачем 14.11.2016 згідно платіжного доручення №655 від 14.11.2016. Акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.11.2016 по 12.04.2017 був надісланий на юридичну адресу відповідача 16.04.2017 з описом вкладення. Листом, вих.№48, від 06.02.2017 ПП "Транс-Сервіс" зверталося до відповідача з проханням повернути помилково перераховану суму грошових коштів на р/р 6937 в ПАТ "Укрсоцбанк" МФО 300023. Позивач вважає, що грошові кошти сплачені без достатніх правових підстав і тому підлягають поверненню.

Вимога позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та втрат від інфляції обґрунтована посиланням на положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення пені позивач посилається на положення ст. 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс", проти позову заперечує та зазначає, що на підставі рахунку, позивачем були перераховані грошові кошти у розмірі 41 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №746 від 03.02.2017. На дату розгляду справи відповідач грошові кошти позивачу не повернув, товар не поставив. Відповідач зазначає про відсутність законних підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних .

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.05.2017 порушено провадження у справі №904/5270/17 та призначено до розгляду на 23.05.2017. У зв'язку із знаходженням судді Євстигнеєвої Н.М. на лікарняному слухання справи №904/5270/17, призначене на 23.05.2017 не відбулось, про що повідомлено сторін листом господарського суду Дніпропетровської області від 23.05.2017.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.05.2017 року розгляд справи відкладено на 01.06.2017.

У судовому засіданні 01.06.2017 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

10 листопада 2016 року між приватним підприємством "Транс-Сервіс" (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс" (постачальник) було укладено договір на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) за паливними картками №148-146/16, відповідно до п.2.1 якого постачальник зобов'язується поставити замовнику паливно-мастильні матеріали та паливні картки, на яких воно обліковується, організовувати та забезпечувати відпуск ПММ замовнику або довіреній особі замовника на підставі паливних карток, а замовник зобов'язується приймати та оплачувати надані постачальником паливні картки та ПММ.

Асортимент, кількість (обсяг), ціна за відповідну одиницю виміру ПММ і паливних карток, визначаються у рахунках, які виставляються постачальником та сплачуються замовником згідно цього договору. Для кожної окремої видачі паливних карток в рамках договору постачальник виставляє замовнику окремий рахунок на підставі заяви (Додаток 2), в якій визначена кількість паливних карток та сума до сплати. Заяви на придбання ПММ та паливних карток направляти по тел/факсу: . ОСОБА_1 власності на паливні картки від постачальника до замовника переходить з моменту підписання накладній і фактичного отримання паливних карток. ОСОБА_1 власності на ПММ виникає у замовника з моменту фактичного отримання ПММ на підставі Авторизаційної відповіді у кількості, що вказана у квитанції терміналу, в повному обсязі згідно з договором та рахунком по ціні, яка була визначена згідно п. 5 Договору (п.п.2.2, 2.3 договору).

Згідно з п. 5.1 договору замовник оплачує постачальникові паливні картки, згідно відповідного рахунку, протягом одного банківського дня із дати оформлення такого рахунку. Замовник оплачує постачальникові вартість ПММ, вказаного у відповідному рахунку, протягом одного банківського дня із дати оформлення такого рахунка від постачальника (п.5.2 договору).

Даний договір укладений терміном на 1 рік. У випадку, якщо жодна зі сторін за місяць до закінчення терміну договору, письмово, не виявила бажання припинити його дію, даний договір вважається пролонгованим на наступний рік на тих же умовах, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Додатками до цього договору є: правила користування паливною карткою (додаток №1), заява на придбання та поповнення паливних карток (додаток №2) та анкета-заява на оформлення паливної картки (додаток №3).

14.11.2016 товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс" було надано приватному підприємству "Транс-Сервіс" на оплату рахунок-фактуру №0148/1000842 на суму 8240,00 грн. (а.с.21).

Згідно платіжного доручення №655 від 14.11.2016 року приватне підприємство "Транс-Сервіс" перерахувало на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс" грошові кошти у розмірі 8 240,00 грн. з призначенням платежу: "сплата за дизпаливо згідно рах.№0148/1000842 від 14.11.2016р. у т.ч. ПДВ 20,00% - 1373,33". (а.с.22).

Крім того, 03.02.2017 Приватне підприємство "Транс-Сервіс" перерахувало на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс" грошові кошти у розмірі 41 000,00 грн. з призначенням платежу: "сплата за дизпаливо згідно рах.№0148/1000842 від 14.11.2016р. у т.ч. ПДВ 20,00% - 6833,33". (а.с.9).

Позивач зазначає, що грошові кошти згідно платіжного доручення №746 від 03.02.2017 у сумі 41 000,00 грн. були перераховані помилково. У платіжному дорученні №746 від 03.02.2017 позивачем зазначено, що грошові кошти перераховані відповідачу за дизпаливо зг. рах. №0148/1000842 від 14.11.2016 в т.ч. ПДВ 20% 6 833,33 грн. Втім, належних доказів існування рахунку-фактури №0148/1000842 від14.11.2016 до матеріалів справи позивач надати не має можливості, оскільки рахунок на суму 41 000,00 грн. не був наданий позивачем та не був погоджений сторонами. Рахунок-фактура з таким номером та датою видавався відповідачем на суму 8 240,00 грн. та оплачений позивачем 14.11.2016, що підтверджується платіжним дорученням №655 від 14.11.2016.

Листом №48 від 06.02.2017 позивач звертався до відповідача з проханням повернути помилково перераховану суму грошових коштів.

29.03.2017 позивач звертався до відповідача із досудовим попередженням №178, в якому просив повернути помилково перераховані кошти.

У зв'язку з тим, що відповідач кошти не повернув, у останнього виникла заборгованість у розмірі 41000,00 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку, що і є причиною виникнення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

Позивач вказує, що грошові кошти перераховані помилково, оскільки зазначений у призначенні платежу рахунок-фактура №0148/1000842 від 14.11.2016 на суму 41000,00 грн. відповідачем не виставлявся, а рахунок-фактура з таким номером та датою на суму 8 240,00 грн., оплачений позивачем 14.11.2016 за платіжним дорученням №655.

Відповідач, згідно відзиву на позов зазначає, що на підставі рахунку, позивачем були перераховані грошові кошти у розмірі 41 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №746 від 03.02.2017. На дату розгляду справи грошові кошти покупцю не повернув, товар не поставив.

Згідно зі ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України безпідставне отримання чужого майна є підставою виникнення особливого позадоговірного зобов'язання.

Положеннями ст.1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Боржником є та особа, котра без достатніх підстав придбала чуже майно.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов'язання передбачені ст. 1212 Цивільного кодексу України, відноситься також перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов'язаннях.

Для виникнення зобовязання з безпідставного збагачення необхідна наявність таких умов: збільшення або зберігання майна однією стороною з одночасним зменшенням його в іншої сторони та відсутність правової підстави для набуття або зберігання майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідач не заперечує того, що позивачем перераховано на його користь грошові кошти у розмірі 41 000,00 грн. Також зазначає, що вказані кошти позивачу не повернуті, товар не поставлений.

За таких обставин суд доходить висновку, про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача помилково перерахованих коштів у розмірі 41 000,00 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 1 478,25 грн. за період з 06.04.2017 по 26.05.2017, 3% річних у розмірі 168,00 грн. за період з 06.04.2017 по 26.05.2017 та втрати від інфляції за період з квітня 2017 року по травень 2017 року у розмірі 369,00 грн.

Вимога позивача про стягнення пені обґрунтована посиланням на положення ст. 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", відповідно до якої пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань або за затримку грошових надходжень на рахунок клієнта банку - одержувача грошових коштів, яку нараховано та не сплачено на день набрання чинності цим Законом, за згодою сторін може бути перерахована за період дії терміну позовної давності, але розмір її не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалася пеня.

Відповідно до статті 1 цього Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону).

Оскільки вимога позивача про повернення помилково перерахованих коштів не ґрунтується на договорі, підстави для нарахування та стягнення пені у суду відсутні.

Також позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та втрат від інфляції на підставі статей 536, 625, 1214 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 Цивільного кодексу України).

Проценти за користування чужими грошовими коштами, зазначені у статті 536 Цивільного кодексу України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі, безпідставно одержаними, збереженими грішми.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляції судом враховано правову позицію пленуму Вищого господарського суду України, викладену у підпункті 6.2. пункту 6. постанови "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14, відповідно до якої, підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 Цивільного кодексу України).

Як вбачається, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами сторонами не погоджувався.

Оскільки розмір процентів не встановлено договором, законом або іншим актом цивільного законодавства, вимога про стягнення 168,00грн. процентів за користування чужими грошовими коштами задоволенню не підлягає.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті (п.3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14).

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання. В свою чергу, грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Грошові зобов'язання можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном, тощо), а можуть мати самостійний характер. Правила статті розповсюджуються на будь-які грошові зобов'язання, а також незалежно від того, чи передбачена сплата грошей в готівковій чи в безготівковій формі.

Грошове зобов'язання передбачає наявність прав та обовязків сторін, а також оплатність послуг зі сторони замовника.

Помилкове зарахування коштів це зарахування коштів, унаслідок якого з вини клієнта відбувається їх зарахування на рахунок неналежного отримувача і підлягає поверненню за вимогою в майбутньому.

Отже, на помилково перераховані кошти не може бути нараховано інфляційні втрати та 3% річних в порядку та розумінні ст.625 ЦК України, оскільки такі кошти не можна вважати боргом за невиконання умов договору, так як перерахування їх відбулося не внаслідок грошових зобовязань між сторонами, а в звязку з помилкою клієнта.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума помилково перерахованих коштів 41 000,00грн.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1 525,04 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 1, 33, 34, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс" (49051, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд. 40-А, ідентифікаційний код 39726851) на користь Приватного підприємства "Транс-Сервіс" (62495, Харківська область, Харківський район, с. Васищеве, вул. Промислова, 21, ідентифікаційний код 33010796) помилково сплачені грошові кошти у розмірі 41 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 525,04 грн., про що видати наказ.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його оголошення, а у разі якщо в судовому засідання було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено, - 02.06.2017

Суддя Н.М. Євстигнеєва