РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2017Справа №910/5995/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/5995/17

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1;

до дочірнього підприємства «АТЛ Україна»;

про стягнення 19 963,60 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, посвідчення НОМЕР_2 від 24.06.1999р.;

Рогачов Ю.М., адвокат, договір № 28/4 від 07.04.2017р.

від відповідача: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулась фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до дочірнього підприємства «АТЛ Україна» (надалі - відповідач) про стягнення 19 963,60 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеної між сторонами договорів-заявок № 1741 та № 1742 від 05.09.2016р. у визначений строк не сплатив за перевезення вантажу, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 13 500,00 грн., за прострочення оплати якої нараховані 3355,97 грн. - пені, 3% річних у сумі 352,00 грн. та інфляційні втрати в сумі 2755,63 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2017р. порушено провадження у справі № 910/5995/17 та призначено її розгляд на 18.05.2017р.

В судовому засіданні 18.05.2017р. позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 12.04.2017р. було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена у позовній заяві та отримана останнім.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.09.2016р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (за договором - перевізник, далі - позивач) та дочірнім підприємством «АТЛ УКРАЇНА» (за договором - замовник, далі - відповідач) укладено договори-заяви № 1741 та № 1742, відповідно до яких позивач зобов'язався організувати та здійснити перевезення вантажу за маршрутом м. Відрадний (Російська Федерація) - смт. Калинівка (Україна), а відповідач зобов'язався прийняти такі послуги та сплатити їх вартість.

Загальна вартість за перевезення згідно договорів-заявок № 1741 та № 1742 склала 58 000,00 грн.

Судом встановлено, що на виконання умов Договорів-заявок №1741 та №1742 від 05.09.2016р. позивачем було надано послуги по перевезенню вантажу.

Факт перевезення вантажу підтверджується відповідними міжнародними товарно-транспортними накладними CMR A №020355 від 08.09.2016р. та №547 від 06.09.2016р. (оригінал яких було досліджено судом у судовому засіданні, а належним чином засвідчені копії долучені до матеріалів справи), а вантажоодержувачем товар було отримано, про що свідчить підпис уповноваженої особи та печатка вантажоодержувача в графі 24 CMR - «вантаж отримано».

Також факт перевезення вантажу підтверджується підписаними сторонами актами здачі-прийому робіт (послуг) № 306 від 10.09.2016р. на суму 29 000,00 грн. та № 307 від 13.09.2016р. на суму 29 000,00 грн.

У зв'язку з наданням позивачем послуг по перевезенню вантажу згідно умов Договорів-заявок №1741 та № 1742, останнім було виставлено рахунки №307 від 13.09.2016р. та № 306 від 10.09.2016 року загалом на суму 58 000,00 грн.

За умовами договорів-заявок, строк оплати - 5 банківських днів з моменту надходження оригіналів (з моменту отримання) документів, рахунку та CMR, договору-заявки, акта виконаних робіт, свідоцтва про сплату єдиного податку або платника ПДВ, свідоцтва про державну реєстрацію, ліцензії.

Так, на виконання договору-заявки, відповідні документи на оплату було надіслано позивачем відповідачу рекомендованим листом 20.09.2016р., що підтверджується експрес накладною № 7334 та квитанцією № 6586448 від 14.09.2016р.

Проте, як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, в порушення взятих на себе зобов'язань надані позивачем послуги з перевезення вантажу на суму 58 000,00 грн. відповідачем оплачені лише частково: в сумі 44 500,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

У зв'язку з наведеним, позивач просить суд стягнути з відповідача основний борг в сумі 13 500,00 грн.

Суд враховує, що Закон України "Про автомобільний транспорт" та Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 №363, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568 визначають товарно-транспорту накладну як обов'язків документ, який має оформлюватись при перевезенні вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пунктів 1, 11.1 даних Правил товарно-транспортна накладна є основним документом на перевезення вантажів та єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції "Про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

З огляду на викладене, надану позивачем CMR суд приймає в якості належного та допустимого доказу виконання перевезення позивачем.

Внаслідок укладення заявки між сторонами згідно із приписами ст. 11 Цивільного кодексу України виникли цивільні права та обов'язки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

На підставі ст. 3 Цивільного кодексу України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Оцінюючи обставини справи, суд виходить з того, що між сторонами спору склалися правовідносини щодо надання послуг, зокрема перевезення.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до п.2 ст.307 Господарського кодексу України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 908 Цивільного кодексу України визначено, що перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до приписів статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не заперечений факт отримання послуг з перевезення вантажу за представленими міжнародними товарно-транспортними накладними та не надано доказів повної оплати послуг на суму 13 500,00 грн., відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 13 500,00 грн., підлягає задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 3355,97 грн. - пені, 3% річних у сумі 352,00 грн. та 2755,63 грн. - інфляційних втрат, що нараховані з урахуванням здійснених часткових оплат.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п.1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Суд, дослідивши умови спірних договорів-заявок № 1741 та 3 1742, встановив, що їх умовами не передбачено відповідальності відповідача у вигляді сплати пені за несвоєчасне виконання зобов'язання по оплаті послуг перевезення вантажу.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 3355,97 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Таким чином, оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, тому позовна вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та доведеними, та вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню згідно розрахунку позивача, який є арифметично вірним, а вимога про стягнення інфляційних втрат у сумі 2219,01 грн. згідно з уточненим розрахунком суду, з урахуванням того, що за період з 27.09.2016р. по 13.11.2016р. інфляційне збільшення боргу становить 812,00 грн.. а не 1348,62 грн., як нараховано позивачем

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з дочірнього підприємства «АТЛ Україна» (01133, м. Київ, бул. Л. України, 34; ) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; поштова адреса: АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) основний борг у сумі 13 500 грн., 3% річних у сумі 352 грн., інфляційні втрати в сумі 2219 грн. 01 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1288 грн. 03 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 23.05.2017р.

Суддя А.І. Привалов