РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2017Справа №910/5253/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова компанія

«Пожмашина»

до Державної служби України з надзвичайних ситуацій

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк»

про визнання частково недійсним договору

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Кутинська М.О. - по дов. № 03/16 від 01.03.2017

від відповідача Ігнатенко В.І. - по дов. № 01-2/08 від 02.01.2017

від третьої особи Хитрова Л.В. - по дов. №7914-К-Щ від 28.12.2016

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова компанія «Пожмашина» до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про визнання недійсними пункти 8.2., 8.3., 8.5., 8.6 договору № 21-5/5 про закупівлю «автомобілів спеціальної призначеності», код 29.10.5, згідно з ДК016:2010, «Мототранспортні засоби спеціального призначення. Пожежно-рятувальні автомобілі для пожежогасіння і проведення рятувальних робіт», код 34144000-8, згідно з ДК021:2015 - за державні кошти від 19.08.2016 з моменту вчинення такого договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірними пунктами договору визначена відповідальність постачальника (позивача) за порушення умов договору, зміст яких на думку позивача суперечить загальним засадам цивільного законодавства, як от справедливість, добросовісність та розумність. Зміст спірних пунктів договору встановлює додаткову по відношенню до встановленої в п. 8.1 договору надмірну відповідальність постачальника за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за договором, не встановлюючи при цьому додаткової відповідності замовника за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за договором. Іншими умовами договору також не встановлено будь-якої додаткової відповідальності замовника по відношенню до встановленої у п. 8.1 договору. Зміст спірних пунктів договору вказує на те, що постачальник може нести подвійну та навіть потрійну відповідальність за одне й те саме правопорушення, що є недопустимим. Зазначає, що постачальник відповідно до умов договору немає жодних грошових зобов'язань перед замовником, тоді як в п. 8.2 договору міститься посилання на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Вважає, що п.п. 8.2., 8.3., 8.5., 8.6 договору суперечать ст. 8 та ст. 61 Конституції України, п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2017 порушено провадження у справі № 910/5253/17, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк», справу призначено до розгляду на 25.04.2017.

Від позивача 24.04.2017 на адресу суду надійшла телеграма, в якій міститься клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю направити повноважного представника в судове засідання.

Позивачем 24.04.2017 до відділу діловодства суду подано витребувані документи.

Відповідач у поданому в судовому засіданні 25.04.2017 відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на наступне. На виконання умов договору відповідачем було здійснено 100% передоплату товару у розмірі 369.498.220,00 грн. За умовами договору позивач зобов'язався поставити товар наступним чином: 30% не пізніше 01.12.2016 та 100% до 01.04.2017, але не пізніше 6 місяців від дати здійснення першого платежу попередньої оплати. Перший платіж було здійснено 26.08.2016, а отже кінцевою датою постачання було 27.02.2017. Однак на сьогодні позивач допустив порушення умов договору у частині строків поставки. Підписаний між сторонами договір відповідає проекту договору у наданій позивачем тендерній документації. Позивач підписавши договір погодився на його умови. Пропозицій щодо зміни умов договору від позивача не надходило. Умови п. 8.2 договору щодо стягнення пені та штрафу за порушення строків поставки товару, відповідає вимогам ст. 231 Господарського кодексу України. Пунктом 8.6 договору передбачено сплату процентів за користування коштами, сплаченими як попередня оплата, та не є штрафною санкцією (неустойкою).

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/5253/17 від 25.04.2017, у зв'язку з нез'явленням в судове засідання представника позивача та невиконанням третьою особою ухвали про порушення провадження у справі від 03.04.2017, розгляд справи відкладено на 18.05.2017.

Відповідачем 25.04.2017 до відділу діловодства суду подано клопотання про надання можливості ознайомитись з матеріалами справи.

Позивачем 17.05.2017 до відділу діловодства суду подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просить

- визнати недійсними пункти 8.2, 8.3, 8.5, 8.6 договору № 21-5/5 про закупівлю «автомобілів спеціальної призначеності», код 29.10.5, згідно з ДК016:2010, «Мототранспортні засоби спеціального призначення. Пожежно-рятувальні автомобілі для пожежогасіння і проведення рятувальних робіт», код 34144000-8, згідно з ДК021:2015 - за державні кошти від 19.08.2016 з моменту вчинення такого договору;

- визнати припиненою гарантію забезпечення виконання договору № G0616/48/2 від 19.08.2016 з 04.05.2017, у зв'язку із закінченням строку дії на підставі ст. 568 Цивільного кодексу України.

Подана позивачем 17.05.2017 заява про зміну преждмету позовних вимог приймається судом до розгляду частково, з огляду на наступне

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

З поданої заяви вбачається, що позивачем не змінено предмет позову, а доповнено новою вимогою.

Згідно з п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Відповідно до п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

З огляду на викладене та враховуючи зміст раніше пред'явлених вимог немайнового характеру, пред'явлена позивачем вимога про визнати припиненою гарантію забезпечення виконання договору № G0616/48/2 від 19.08.2016 з 04.05.2017, у зв'язку із закінченням строку дії на підставі ст. 568 Цивільного кодексу України, не може бути предметом розгляду у даній справі.

В судовому засіданні 18.05.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 30.05.2017.

Відповідачем 18.05.2017 до відділу діловодства суду подано клопотання про надання можливості ознайомитись з матеріалами справи.

Позивач у поданих в судовому засіданні 30.05.2017 поясненнях зазначає, що на суму попередньої оплати можуть нараховуватись проценти відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України, згідно якої розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Умовами договору не визначено розміру процентів за користування грошовими коштами попередньої оплати, натомість передбачено подвійне стягнення пені за вчинення одного й того ж самого порушення, що є неприпустимим згідно ст. 61 Конституції України. Позовні вимоги підтримує повністю.

Відповідач у поданому 30.05.2017 до відділу діловодства суду відзиві на заяву про зміну предмету позову просить відмовити в задоволенні цієї заяви. Зазначає, що нова вимога позивача випливає з правовідносин між позивачем та третьою особою в рамках реалізації генеральної угоди № G0616/48/2 про надання банківських гарантій від 14.06.2016. Відповідач не є стороною цієї генеральної угоди та відомості зазначені позивачем не стосуються обставин раніше пред'явлених вимог. Вважає, що подана позивачем заява про зміну предмета позову покликана на зміну і предмета і підстав позову.

Позивач в судовому засіданні 30.05.2017 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 30.05.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Третя особа в судовому засіданні 30.05.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 30.05.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.08.2016 між Державною службою України з надзвичайних ситуацій (відповідач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промислова компанія «Пожмашина» (позивач, постачальник) за результатами проведеної процедури закупівлі відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» укладено договір № 21-5/5 про закупівлю автомобілів спеціальної призначеності, код 29.10.5, згідно з ДК 016:2010, «Мототранспортні засоби спеціального призначення. Пожежно-рятувальні автомобілі для пожежогасіння і проведення рятувальних робіт», код 34144000-8, згідно з ДК 021:2015 - за державні кошти (далі - договір).

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 договору позивач зобов'язався поставити у власність відповідача автоцистерну пожежну АЦ-4-60(505М (продукція) в кількості 98 штук та комплектності згідно з специфікацією (додаток 1), що є невід'ємною частиною договору, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити продукцію на умовах цього договору вартістю 369.498.220,00 грн.

Спір виник внаслідок того, що позивач вважає, що пункти 8.2, 8.3, 8.5, 8.6 договору суперечать ст. 8 та ст. 61 Конституції України, п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України, а також Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, а тому договір в цій частині має підлягає визнанню недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань, передбачених цим договором, сторони несуть відповідальність, передбачену діючим законодавством України та цим договором.

Згідно з п. 8.2. договору за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує на користь замовника пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, відповідно до вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», а за прострочення понад 30 днів постачальник сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленої Продукції.

Відповідно до п. 8.3 договору за порушення умов зобов'язання щодо якості поставленої продукції, постачальник сплачує на користь замовника штрафні санкції в розмірі 20% від вартості неякісної продукції.

Згідно з п. 8.5 договору шкода (збитки), завдана(ні) замовнику в разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань постачальником, відшкодовуються замовнику постачальником у повному обсязі із урахуванням індексу інфляції.

Відповідно до п. 8.6 договору за користування коштами у разі несвоєчасної поставки продукції постачальник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1% від суми попередньої оплати за кожен день від дня, коли продукція мала бути передана замовнику, до дня фактичної передачі продукції або повернення суми попередньої оплати.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу України штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Умовами п. 8.2 договору сторони передбачили інший розмір пені (у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України), що не суперечить вищевказаним нормам Господарського кодексу України.

Умови п. 8.3 договору визначають відповідальність за порушення щодо якості продукції у вигляді штрафу і також не суперечать положенням ст. 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

За приписом ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з ч. 2 ст. 625 названого Кодексу.

Отже, виходячи зі змісту зазначених норм, чинне законодавство передбачає можливість виникнення грошового зобов'язання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання такого зобов'язання, негативних наслідків, установлених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, передбачене у п. 8.5 договору нарахування індексу інфляції не є штрафною санкцією та не суперечить чинному законодавству України.

Відповідно до п. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Згідно з п. 2 ст. 536 Цивільного кодексу України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Передбачені п. 8.6 договору проценти не є неустойкою (пенею), а є саме процентами за користування коштами, сплаченими як попередня оплата за договором, відповідно до ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України.

Підписуючи редакцію договору позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п. 8.2, 8.3, 8.5, 8.6 договору. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання пунктів 8.2. 8.3, 8.5, 8.6 договору № 21-5/5 від 19.08.2016 недійсними відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова компанія «Пожмашина» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 06.06.2017.

СуддяВ.В. Сівакова