КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2017 р. Справа№ 911/4244/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Куксова В.В.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: Прилуцька Т.О. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Журавель Р.О. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Щасливської сільської ради

на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2017 року у справі № 911/4244/16 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Щасливської сільської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська Русь XXI століття"

про визнання дійсною та укладеною додаткової угоди № 1/130 від 01.06.2009р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 13.03.2017 року в задоволені позову відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення господарського суду Київської області віл 13.03.2017 року є незаконним, необгрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому таким, що підлягає скасуванню

Апелянт вказує, що ані нормами законодавства, ані нормами договору не встановлено обов'язкового нотаріального посвідчення змін до договору оренди земельної ділянки, а відповідачем не заявлялася вимога щодо нотаріального посвідчення додаткової угоди №1/130 від 001.06.2009 року.

Виповідно до викладених вище положень, питання державної реєстрації додаткової їй №21/130 від 01.06.2009 року регулюється виключно ч.4. п.4 Договору, згідно якої не передбачено державної реєстрації додаткових угод до договору.

Викладені обставини мають важливе значення для вирішення справи, проте не були враховані при винесенні 13.03.2017 року Господарським судом Київської області рішення у справі № 911/4244/16.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Скрипка І.М., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадженя у визначеному складі суддів, відновлено строк на подання апеляційної скарги, порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 31.05.2017 року.

Відповідач, згідно з поданим до суду 31.05.2017 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить апеляційний суд рішення господарського суду Київської області від 13.03.2017 у справі №911/4244/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Щасливської сільської ради залишити без задоволення.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

08.02.2003 р. між Щасливською сільською радою (орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством "Київська Русь, ХХІ століття", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Київська Русь, ХХІ століття", (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки № 36, який був посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Кузьміченко А.П. (зареєстровано в реєстрі за № 453) та зареєстрований у Бориспільському районному відділі земельних ресурсів, про що вчинено запис № 19 від 12.02.2003 року.

Відповідно до п. 1 договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове, платне володіння і користування земельну ділянку, яка знаходиться в адмінмежах Щасливської сільської ради, Бориспільського району, Київської області, в межах с. Щасливе, Бориспільського району, Київської області, загальна площа якої згідно з п. 3 даного договору становить 2,1356 гектара земель громадського призначення.

Сторонами було визначено, що договір укладається на 49 років, починаючи з дати його реєстрації (п. 2.2 договору).

Пунктом 2.3 даного договору передбачено, що орендна плата становить 3900,00 грн. за поточний рік, що становить 325,00 грн. за кожний місяць. Окрім того, зазначеним пунктом договору передбачено випадки щорічного перегляду розміру орендної плати.

Згідно у пункті 4 договору, будь-які зміни або доповнення до цього договору здійснюються у письмовій формі та підписуються належним чином уповноваженими представниками сторін.

Як зазначено у позові, 13.11.2008 року Щасливською міською радою було прийняте рішення № 463.2-24-V, відповідно до якого з 01.01.2009 року для підприємств, які орендують земельні ділянки несільськогосподарського призначення комунальної власності, було встановлено річну орендну плату в розмірі 10 відсотків від нормативно-грошової оцінки землі.

01.06.2009 року між позивачем та відповідачем у простій письмовій формі була укладена додаткова угода № 1/130 до договору оренди земельної ділянки № 36 від 08.02.2003 року, яка не була зареєстрована у визначеному законодавством України для договорів оренди землі порядку.

Відповідно до додаткової угоди річну орендну плату було встановлено в розмірі 10 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Окрім того, п. 1 додаткової угоди було передбачено, що сторони дійшли згоди про укладення даної додаткової угоди в письмовій формі без нотаріального посвідчення.

04.12.2014 року та 10.03.2016 року позивач надсилав відповідачу претензії № 02-14-1406 та № 260 відповідно з вимогою провести донарахування плати за користування земельною ділянкою згідно з додатковою угодою № 1/130 від 01.06.2009 року до договору оренди землі, однак відповідач, за твердженням Щасливської сільської ради, ухиляється від виконання додаткової угоди № 1/130 від 01.06.2009 року з мотивів її недійсності та неукладеності, у зв'язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом про визнання додаткової угоди дійсною та укладеною.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є визнання дійсною та укладеною додаткової угоди № 1/130 від 01.06.2009 року до договору оренди земельної ділянки.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що з відповідачем укладено договір № 36 від 08.02.2003 року оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Кузьміченко А.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 453, згідно з яким відповідачу було передано в оренду земельну ділянку загальною площею 2,1356 га. Надалі між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1/130 01.06.2009 року до договору оренди земельної ділянки № 36 від 08.02.2003 року, відповідно до якої до договору були внесені зміни щодо розміру та умов сплати орендної плати.

Щасливська сільська рада вказала, що провести донарахування та сплатити заборгованість з орендної плати на вимогу позивача відповідач відмовився, посилаючись на те, що додаткова угода № 1/130 від 01.06.2009 року є недійсною та неукладеною з підстав нездійснення її нотаріального посвідчення та державної реєстрації. У зв'язку з викладеним позивач просить суд визнати дійсною та укладеною додаткову угоду № 1/130 від 01.06.2009 року до договору оренди земельної ділянки № 36 від 08.02.2003 року, укладену між Щасливською сільською радою та ТОВ "Київська Русь, ХХІ століття", а також стягнути з відповідача судові витрати у сумі 1378,00 грн.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі" регламентовано, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

У ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1. ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Поряд з цим, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України підставою для зміни договору є згода сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом, чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 5 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції на час укладення додаткової угоди до договору оренди землі) право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Окрім того, відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст. 18 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на час укладення додаткової угоди до договору оренди землі) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Стаття 20 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на час укладення додаткової угоди до договору оренди землі) передбачає, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Стаття 30 Закону України "Про оренду землі" встановлює, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

Таким чином, враховуючи вимоги вищезазначених норм права, чинних на час укладення спірної додаткової угоди, зміни до договору оренди землі набувають чинності в такому ж самому порядку, як і сам договір, тобто після їх державної реєстрації.

Доводи апелянта проте, що питання державної реєстрації додаткової угоди №21/130 від 01.06.2009 року регулюється виключно ч.4. п.4 Договору, згідно якої не передбачено державної реєстрації додаткових угод до договору колегією суддів не приймаються, оскільки додаткова угода № 1/130 від 01.06.2009 р. до договору оренди земельної ділянки № 36 від 08.02.2003 року не була зареєстрована у визначеному на той час законодавством України порядку, то в силу зазначених вище вимог законодавства, зокрема, ст. ст. 210, 640 Цивільного кодексу України, вона є неукладеною.

З огляду на те, що додаткова угода № 1/130 від 01.06.2009 р. до договору оренди земельної ділянки № 36 від 08.02.2003 р. не була зареєстрована у встановленому порядку, і така додаткова угода не може бути визнана укладеною, то, відповідно, підстави для задоволення позову в цій частині є відсутніми.

Стосовно вимоги Щасливської сільської ради про визнання додаткової угоди № 1/130 від 01.06.2009 р. дійсною слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України).

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. передбачено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

З огляду на вищевикладене, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог Щасливської сільської ради про визнання додаткової угоди № 1/130 від 01.06.2009 р. дійсною.

Решта доданих до матеріалів справи документів та доводів сторін були ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Слід зазначити також, що відповідачем 13.03.2017 р. було подано клопотання б/н, б/д (вх. № 5346/17 від 13.03.2017 р.) про застосування строків позовної давності, мотивоване тим, що позивач звернувся до суду з даним позовом через 7 років після укладення спірної додаткової угоди, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності.

Згідно з приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної даності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Водночас, відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 р. № 10, за змістом частини 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, у випадку встановлення судом факту відсутності у позивача порушеного права, питання щодо застосування позовної давності судом не вирішується.

Таким чином, заперечення позивача не знайшли підтвердження зібраними у матеріалах справи доказами.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Заперечення відповідача до уваги судом не приймається з підстав їх недоведеності та невідповідності фактичним обставинам справи і вимогам закону.

З огляду на викладене позовні вимоги Щасливської сільської ради є необґрунтованими та такими в задоволені яких вірно відмолено судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду Київської області від 13.03.2017 року у справі № 911/4244/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Щасливської сільської ради, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Щасливської сільської ради на рішення господарського суду Київської області від 13.03.2017 року у справі № 911/4244/16 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Щасливської сільської ради на рішення господарського суду Київської області від 13.03.2017 року у справі № 911/4244/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2017 року у справі № 911/4244/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/4244/16 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

В.В. Куксов