КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2017 р. Справа№ 910/18654/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Боженко І.Ф. (довіреність №2698/10-16 від 10.10.2016 р.)

від відповідача - Круподер С.А. (довіреність №91/2016/11/04-4 від 04.11.2016 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

на рішення господарського суду міста Києва від 08.11.2016 р.

у справі №910/18654/16 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційний розрахунковий центр»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про стягнення неустойки

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіаційний розрахунковий центр» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення коштів у розмірі 141151,60 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.11.2016 р. позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 141151,60 грн. пені та судовий збір у розмірі 2117,30 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем було подано клопотання про зменшення розміру неустойки (пені) до 10%.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

21.03.2014 р. між ТОВ «Авіаційний розрахунковий центр» та ПАТ «Київенерго» було укладено договір №409-14 про закупівлю послуг (далі - договір).

Згідно п.3.1. договору, його ціна становить 2502160,00 грн., а вартість другого етапу виконання/надання послуг, його склад (перелік послуг) вартість послуг цього етапу наведені у додатку №3 до договору.

Відповідно до змісту додатку №3 до договору другим етапом робіт є виконання тепловізійної аерозйомки з метою дистанційної діагностики теплових мереж та уточнення їх планового положення. Вартість вказаного етапу становить 2150991,00 грн. (різниця між ціною договору та вартістю першого етапу). Склад послуг другого етапу наступний: виконання тепловізійної аерозйомки теплових мереж; виготовлення тепловізійного ортофотоплану; виконання експрес-діагностики; виготовлення схеми дистанційної діагностики теплових мереж; виготовлення схеми планового положення теплових мереж.

Відповідно до п. 4.2. договору оплата послуг другого етапу сторонами розстрочена і сплачується відповідачем після підписання позивачем та відповідачем акта приймання-передачі послуг згідно наступного погодженого графіку: 1-й платіж до 31.08.2014 р. - 550991,00 грн.; 2-й платіж до 30.04.2015 р. - 400000,00 грн.; 3-й платіж до 31.08.2015 р. - 400000,00 грн.; 4-й платіж до 30.04.2016 р. - 400000,00 грн.; 5-й платіж до 31.08.2016 р. - 400000,00 грн.

Додатковою угодою №2 до договору сторони 29.10.2014 р. змінили порядок оплати другого етапу, а саме встановили, що оплата послуг другого етапу здійснюється замовником протягом 90 календарних днів після підписання сторонами (позивачем та відповідачем) актів приймання-передачі послуг по кожному лоту, але не раніше липня 2015 року.

Додатковою угодою №3 до договору позивач і відповідач 20.11.2014 р. змінили (підвищили) ціну договору і встановили її у розмірі 2718160,00 грн. При цьому, вартість послуг другого етапу не змінилась.

Додатковою угодою №4 до договору позивач і відповідач 24.05.2016 р. змінили (знизили) ціну договору і встановили її у розмірі 2712400,00 грн. При цьому, вартість послуг другого етапу не змінилася.

21.07.2015 р. сторонами було складено акт приймання-передачі послуг №72 на суму 2823031,94 грн., яким: підтвердили належне виконання позивачем другого етапу договору в частині виконання/надання послуг у повному обсязі (за наведеним переліком послуг (2.1., 2.2., 2.З., 2.4., 2.5. згідно лотів із 1-го по 14-тий); змінили та погодили збільшену вартість послуг другого етапу договору, а саме вартість послуг підвищилася до 2823031,94 грн.; зобов'язали відповідача розрахуватись з позивачем у грошовій формі на суму 2823031,94 грн. протягом 90 днів, починаючи із наступного за днем підписання дня (22.07.2015 р.) і не пізніше 19.10.2015 р.

Додатковою угодою №1 до договору сторони 28.04.2014 р. доповнили договір п. 7.5., яким встановили, що у випадку затримки платежів замовник на вимогу виконавця сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день затримки платежу, але не більше 5% вартості послуг.

Після укладення сторонами акта приймання-передачі послуг №72 від 21.07.2015 р. відповідач виконав грошове зобов'язання, сплативши позивачу кошти наступним чином: 1-й платіж в сумі 1000000,00 грн. - 30.11.2015 р.; 2-й платіж у сумі 323031,94 грн. - 29.12.2015 р.; 3-й платіж у сумі 900000,00 грн. - 30.12.2015 р; 4-й платіж у розмірі 600000,00 грн. - 29.01.2016 р., що підтверджується випискою з розрахункового рахунку позивача, відкритого в ПАТ «Фідобанк».

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач стверджує, що відповідач допустив прострочення строків перерахування коштів, тобто вийшов за межі 90-денного строку погашення основного грошового зобов'язання зі сплати 2823031,94 грн. не пізніше 19.10.2015 р., у зв'язку з чим позивач нарахував відповідачу штрафні санкції у розмірі 141151,60 грн. пені.

Частинами 1, 2 ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 1 ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 7.5. договору, з урахуванням змісту додаткової угоди №1 до договору від 28.04.2014 р., у випадку затримки платежів замовник на вимогу виконавця сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день затримки платежу, але не більше 5% вартості послуг.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, встановила, що арифметично вірний розмір пені за період з 30.11.2015 р. по 29.01.2016 р. становить 230168,54 грн., замість 341554,14 грн. з розрахунку позивача. Позивач проти вказаного розміру пені не заперечував та повідомив, що при здійсненні власного розрахунку припустився арифметичної помилки.

З матеріалів справи вбачається, що 5% від вартості послуг по даній справі становить 141151,60 грн.

Отже, обставини невірного розрахунку суми пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ не впливають на розмір суми неустойки по даній справі, оскільки її розмір перевищує 5% від вартості послуг.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки у розмірі 141151,60 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки до 10%, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 3 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Слід зазначити, що в суді першої інстанції відповідачем такого клопотання не подавалось. Колегією суддів враховується, що відповідач не приймав участі при розгляді даної справи в суді першої інстанції. Проте, матеріали справи свідчать про належне повідомлення відповідача про час та місце проведення судового засідання. Отже, відповідач не був позбавлений можливості подати відповідне клопотання в процесі розгляду даної справи в суді першої інстанції.

Позивач проти вказаного клопотання заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів, не знаходить підстав для задоволення вказаного клопотання у зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 08.11.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 08.11.2016 р. у справі №910/18654/16 залишити без змін.

Справу №910/18654/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.О. Зеленін

Л.П. Зубець