ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06 червня 2017 р. Справа № 903/384/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Володимир-Волинської районної державної адміністрації у Волинській області

про стягнення 10 997,25 грн.

Суддя: Філатова С.Т.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2, дов. від 02.06.2017р.

від відповідача: н/в

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. В судовому засіданні згідно ст. 22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

У судовому засіданні 06.06.2017р. відповідно до ст. 85 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління соціального захисту населення Володимир-Волинської районної державної адміністрації у Волинській області про стягнення 10 997,25 грн. витрат за пільгове перевезення пасажирів по договору № 23 від 01.06.2015 р.

Позовні вимоги обґрунтовані таким:

01.06.2015 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 і Управлінням соціального захисту населення Володимир-Волинської районної державної адміністрації укладено договір № 23 про відшкодування витрат за пільгове перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування (договір), строк дії якого тривав з 01.06.2015р. по 31.12.2015 р.

За вказаним договором ФОП ОСОБА_1 зобов'язувався здійснювати перевезення пільгових категорій громадян, визначених законодавством, на приміських маршрутах загального користування, а відповідач в межах доведених обсягів асигнувань здійснювати відшкодування збитків за пільгове перевезення відповідно до помісячного розпису субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам відповідно до постанови КМУ № 256 від 04.03.2002 р. шляхом перерахування коштів на відповідний розрахунковий рахунок.

Як стверджував позивач, він виконував належним чином взяті на себе зобов'язання, безкоштовно перевозив пільгові категорії громадян автотранспортом, щомісячно надавав відповідачу необхідні розрахунки та підтверджуючі документи на перерахування коштів, однак відповідач витрати за пільгове перевезення пасажирів не відшкодував.

Станом на 01.01.2016 р. виникла заборгованість в розмірі 10 997,25 грн. згідно акту звірки взаєморозрахунків.

Позивач зазначив, що претензію № 23 від 04.04.2017 р. відповідач залишив без задоволення, відшкодувати витрати за пільгове перевезення пасажирів за час дії договору в добровільному порядку відмовився, хоча й визнав наявну заборгованість за пільгове перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування в сумі 10 997,25 грн.

Ухвалою суду від 23.05.2017р. розгляд справи згідно ст. 77 ГПК України відкладався у звязку з неподанням витребуваних та необхідністю витребування додаткових доказів.

У поясненнях від 19.05.2017р. №1311/1/2-17 (вхід. №01-54/4836/17 від 23.05.2017р.) відповідач підтвердив борг в розмірі 10 997,25грн. В обґрунтування пояснень зазначив, що Управлінням соціального захисту населення Володимир-Волинського райдержадміністрації з підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір від 01.06.2015р. №23 про відшкодування витрат за пільгове перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування.

За вказаним договором підприємець зобов'язувався здійснювати перевезення пільгових категорій громадян, які визначені законодавством, а управління в межах доведених обсягів асигнувань здійснювати відшкодування збитків за пільгове перевезення відповідно до помісячного розпису субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 04.03.2002 №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів із виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету».

Протягом 2015 року відшкодування коштів в рахунок компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян підприємцю ОСОБА_1 здійснювались у межах бюджетних асигнувань.

Станом на 31.12.2015 року в управлінні перед підприємцем ОСОБА_1 утворилась заборгованість за пільгове перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування в сумі 10 997,25 грн.

Виплатити цю заборгованість управління не має можливості, так як Законами України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та «Про Державний бюджет України на 2017 рік» не передбачені кошти на відшкодування витрат за пільгове перевезення пасажирів.

На виконання вимог ухвали суду позивач клопотанням від 31.05.2017р. №12 долучив до матеріалів справи помісячний розрахунок заборгованості за період з червня по грудень 2015р.; розрахунки сум компенсації за пільговий проїзд окремих громадян за період з червня по грудень 2015р.; банківські виписки про оплату за період з жовтня по грудень 2015р.

У судовому засіданні 06.06.2017р. представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, у клопотанні від 29.05.2017р. №1382/1/2-17 просив розглядати справу за відсутності представника.

Беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, враховуючи те, відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, розгляд справи відкладався, від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача, визнав зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2015р. між Управлінням соціального захисту населення Володимир-Волинської райдержадміністрації (розпорядник коштів) та ФОП ОСОБА_1 (перевізник) був укладений договір №23 про відшкодування витрат за пільгове перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування, відповідно до умов якого підприємець зобов'язувався здійснювати перевезення пільгових категорій громадян, визначених ст. 89, 102 БК України, на приміських маршрутах загального користування, а розпорядник коштів в межах доведених обсягів асигнувань здійснювати відшкодування збитків за пільгове перевезення відповідно до помісячного розпису субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 04.03.2002 №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів із виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (а.с. 12).

Між сторонами були укладені додаткові угоди, відповідно до умов яких розпорядник коштів зобовязався проводити відшкодування збитків за пільгове перевезення громадян по мірі надходження коштів субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам відповідно до обсягу перевезень пільгових категорій громадян, здійснених перевізником у межах додаткового планового обсягу місячної компенсації (а.с. 13-16):

- №25 від 01.06.2015р. за період з 1 червня по 30 червня в сумі 3 000,00грн.;

- №32 від 23.07.2015р. за період з 1 липня по 30 вересня 2015р. в сумі 9 000,00грн;

- №44 від 16.10.2015р. - за період з 1 жовтня по 31 грудня 2015р. в сумі 9 000,00грн.;

- №81 від 15.12.2015р. - за період з 1 грудня по 31 грудня 2015р. в сумі 2 710,00грн.

Відповідно до п.3.1 договору перевізник щомісяця до 1 числа наступного місяця подає розпоряднику коштів розрахунок суми компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян, але не більше помісячних планових обсягів асигнувань, передбачених на дані компенсації.

Перевізником за період з червня по грудень 2015р. були складені розрахунки суми компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян на приміських маршрутах Вол.Волинський-Русів-Хотячів-Дарницьке (а.с. 53-59).

Згідно п. 3.2 договору розпорядник коштів протягом 3 днів перевіряє подані розрахунки та в межах затверджених бюджетних асигнувань складає з автомобільними перевізниками відповідні акти звіряння.

Між сторонами були підписані акти взаєморозрахунків від 01.07.2015р. сальдо на 01.07.2015р. 11 617,75грн.; від 01.08.2015р. 12 000,00грн.; від 01.09.2015р. 12 000,00грн.; від 01.10.2015р. 12 871,16грн.; від 01.11.2015р. 7 518,68грн.; від 01.12.2015р. 7 099,35грн.; від 01.01.2016р. 10 997,25грн. Акти підписані сторонами та скріплені печатками (а.с. 17, 19, 21, 23, 25, 27, 29).

У п. 3.3 договору сторони обумовили, що щомісячна сума відшкодувань за пільгове перевезення встановлюється розпорядником коштів на основі поданих розрахунків та погоджується протоколом між перевізником та розпорядником коштів, який є невідємним щомісячним додатком до договору.

У протоколах погодження сторони погодили, що загальна сума відшкодувань за пільгове перевезення громадян в межах виділених асигнувань становить 23 710,00грн., в т.ч.:

- від 01.07.2015р. - за червень 2015р. 3 000,00грн.;

- від 01.08.2015р. за липень 2015р. 3 000,00грн.;

- від 01.09.2015р. за серпень 2015р. 3 000,00грн.;

- від 01.10.2015р. за вересень 2015р. 3 000,00грн.;

- від 01.11.2015р. за жовтень 2015р. 3 000,00грн.;

- від 01.12.2015р. за листопад 2015р. 3 000,00грн.;

- від 01.01.2016р. за грудень 2015р. 5 710,00грн. (а.с. 18, 20, 22, 24, 26, 28, 30).

Відповідно до п. 3.3 договору перерахування коштів перевізнику за пільгове перевезення пасажирів здійснюється розпорядником коштів протягом пяти робочих днів після надходження коштів відповідних субвенцій з державного бюджету на рахунок розпорядника коштів.

Управлінням було здійснені наступні платежі на загальну суму 12 712,75грн. з призначенням платежу "компенсація за проїзд пільгових категорій громадян":

- 08.10.2015р. сума 1 628,84грн. - за червень 2015р.;

- 26.10.2015р. 1 371,16грн. - за червень 2015р., 3 000,00грн. за липень 2015р., 1 481,32грн. за серпень 2015р.,

- 06.11.2015р. - 1 518,68грн. за серпень 2015р., 1 000,65грн. за вересень 2015р. ;

- 30.11.2015р. 900,00грн. за вересень 2015р.;

- 08.12.2015р. 1 099,35грн. за вересень 2015р., 712,75грн. за жовтень 2015р., що стверджується банківськими виписками за період з жовтня по грудень 2015р. (а.с. 60-64):

У відповіді від 04.04.2017р. №1008/4/2-17 на претензію від 04.04.2017р. №23 з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 10 997,00грн. до 03.05.2017р., відповідач підтвердив наявну заборгованість, проте зазначив, що оскільки ЗУ «Про Державний бюджет на 2016 рік» та «Про Державний бюджет на 2017 рік» не передбачені кошти на відшкодування витрат за пільгове перевезення пасажирів, тому профінансувати заборгованість в сумі 10 997,25грн. не має можливості (а.с. 31, 32).

У ст. 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

Позивач здійснив перевезення пільгових категорій населення за договором від 01.06.2015р. №23 на суму 57 108,30грн., сторони в межах виділених асигнувань погодили суду відшкодування в розмірі 23 710,00грн. за період з червня по грудень 2015р., яка частково оплачена відповідачем на суму 12 712,75грн, залишок боргу склав 10 997,25грн.

При цьому судом встановлено, що виходячи із призначень платежу у первинних документах про оплату, Управлінням були відшкодовані в повному обсязі витрати за червень 2015р. (08.10.2015р. - 1 628,84грн., 26.10.2015р. - 1 371,16грн., всього 3 000,00грн.); за липень 2015р. (26.10.2015р. - 3 000,00грн.); за серпень 2015р. (26.10.2016р. - 1 481,32грн., 06.11.2015р. - 1 518,68грн., всього 3 000,00грн.); за вересень 2015р. (06.11.2015р. - 1 000,00грн., 30.11.2015р. - 900,00грн., 08.12.2015р. - 1 099,35грн., всього 2 999,35грн.) та частково за жовтень 2015р. (08.12.2015р. - 712,75грн.).

Управлінням частково не відшкодовано витрати за жовтень 2015р. та не відшкодовані витрати за листопад, грудень місяці 2015р.

Відповідач вимогу оплатити заборгованість у розмірі 10 997,00грн. до 03.05.2017р. не виконав, невиконання зобов'язань перед позивачем пояснив тим, що ЗУ «Про Державний бюджет на 2016 рік» та «Про Державний бюджет на 2017 рік» не передбачені кошти на відшкодування витрат за пільгове перевезення пасажирів.

Судом не прийняті заперечення відповідача, виходячи із наступного::

Як видно з матеріалів справи, укладений між сторонами договір регулює взаємовідносини сторін щодо відшкодування коштів за транспортні послуги, які надаються позивачем, як перевізником, по перевезенню пільгових категорій громадян, у відповідності до Законів України «Про автомобільний транспорт», "Про Державний бюджет України на 2015 рік".

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт", відповідно до ст. ст. 4, 37 якого пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Згідно зі ст. 29 названого Закону органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" передбачено субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг, в тому числі зокрема, за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, в п. 2 якого передбачено, що фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п'ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг, зокрема, і компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

За умовами договору відповідач зобовязався здійснювати компенсацію перевізнику за фактично надані послуги в межах обсягів субвенцій з Державного бюджету 2015 року по 31.12.2015р. на підставі рахунків, наданих перевізниками, та актах звірки на момент надання розрахунку.

При цьому позивачем за період з червня по грудень 2015р. подано розрахунки суми компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян на приміських маршрутах Вол.Волинський-Русів-Хотячів-Дарницьке (а.с. 53-59) на суму 57 108,30грн., разом з тим, в додаткових угодах №25 від 01.06.2015р., №32 від 23.07.2015р., №44 від 16.10.2015р., №81 від 15.12.2015р. (а.с. 13-16) та протоколах погодження сум відшкодувань за пільгове перевезення громадян в межах виділених асигнувань (а.с. 18, 20, 22, 24, 26, 28, 30), сторони врегулювали суми відшкодувань в межах виділених асигнувань на 2015 рік у розмірі 23 710,00грн.

Тобто, сторонами погоджувався обсяг послуг за договором саме з урахуванням коштів, які були включені до кошторису та підлягали нарахуванню відповідачу для здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відсутність субвенцій з Державного бюджету саме у 2015 році та докази, які б свідчили про те, що у 2015 році, тобто у період, коли надавалися послуги позивачем, відповідачу не були перераховані відповідні субвенції.

Відповідачем також не надано доказів на підтвердження того, що він звертався до позивача з приводу припинення надання послуг за договором у зв'язку з відсутністю чи ненадходженням бюджетних коштів та неможливістю оплатити послуги позивача.

Посилання відповідача на відсутність передбаченого обсягу субвенції для перерахування позивачу коштів за надані ним послуги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відсутність бюджетного асигнування не є підставою для звільнення від виконання зобов'язання в частині оплати вартості фактично наданих позивачем послуг, оскільки, як уже зазначалося вище, обсяг та вартість послуг визначалися за погодженням сторін, жодних зауважень щодо виконання договору від відповідача до позивача не надходило.

Таким чином, відсутність бюджетного асигнування не є підставою для звільнення від виконання грошового зобов'язання, взятого на себе державою відповідно до чинного законодавства України та будь-який договір незалежно від його правової природи повинен виконуватись.

Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00). Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України «Про Державний бюджет» на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Відповідно до п.5 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/374/2013 від 18.02.2013 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

У рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Зважаючи на те, що сторонами було погоджено відшкодування витрат за пільгове перевезення громадян в межах виділених асигнувань на 2015р., що стверджується протоколами погодження сум відшкодувань за пільгове перевезення громадян в межах виділених асигнувань (а.с. 18, 20, 22, 24, 26, 28, 30), додатковими угодами №25 від 01.06.2015р., №32 від 23.07.2015р., №44 від 16.10.2015р., №81 від 15.12.2015р. (а.с. 13-16), актами взаєморозрахунків за період з 01.07.2015р. по 01.01.2016р. (а.с. 17, 19, 21, 23, 25, 27, 29), сума боргу відповідачем не заперечена і є його договірним зобовязанням, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Володимир-Волинської районної державної адміністрації у Волинській області про стягнення 10 997,25 грн. компенсації витрат за пільгове перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування за період з жовтня по грудень 2015р.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 600,00грн. слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 509, 525, 526, 610 Цивільного кодексу України, ст..ст. 4, 29, 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити.

2.Стягнути з Управління соціального захисту населення Володимир-Волинської районної державної адміністрації у Волинській області, 44701, м. Володимир-Волинський, вул.. Ковельська, 173,

на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, 44750, Волинська область, Володимир-Волинський район, с. Льотниче, вул. Комсомольська, 17, ідентифікаційний код НОМЕР_1

10 997,25грн. витрат за пільгове перевезення, 1 600,00грн. витрат по сплаті судового збору. Всього: 12 597,25грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст.85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.84 цього Кодексу.

Повне рішення

складено 09.06.2017р.

Суддя С.Т. Філатова