ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
31 травня 2017 року Справа № 38/5005/6636/2012
(в порядку ст. 47 ГПК України)
судді Вищого господарського суду України Полякова Б.М.
на постанову Вищого господарського суду України від 31.05.2017 у справі господарського суду Дніпропетровської області № 38/5005/6636/2012
31.05.2017 Вищим господарським судом України у складі колегії суддів: Короткевич О.Є. - головуючий, Поляков Б.М., Ткаченко Н.Г. винесено постанову у справі № 38/5005/6636/2012, якою касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Регіонінвестгрупп", гр. ОСОБА_3, гр. ОСОБА_4, гр. ОСОБА_5 залишено без задоволення, ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 залишено без змін.
Як вбачається з матеріалів справи, боржником у даній справі є комунальне житлово-експлуатаційне підприємство "Лівобережжя" Дніпропетровської міської ради (далі - КЖЕП "Лівобережжя" Дніпропетровської міської ради, боржник), зареєстроване виконавчим комітетом Дніпропертоваської міської ради 10.10.2000.
Рішенням Дніпропетровської міської ради № 52/52 від 02.12.2009 (з наступними змінами і доповненнями) вирішено передати з балансу комунальних виробничих житлових ремонтно-експлуатаційних підприємств на баланс комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради об'єкти нерухомого майна.

В подальшому, рішенням Дніпропетровської міської ради № 45/12 від 15.06.2011 вирішено припинити юридичні особу КЖЕП "Лівобережжя" Дніпропетровської міської ради шляхом ліквідації.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06.08.2012 порушено провадження у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП "Лівобережжя" Дніпропетровської міської в порядку ст. 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з урахуванням особливостей застосування процедури банкрутства до боржника, який ліквідується власником.

Постановою від 14.08.2012 боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Барановського О.М.

Ухвалою від 15.05.2013 припинено повноваження Барановського О.М. як ліквідатора банкрута, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Саричеву Н.В.

31.08.2015 до місцевого господарського суду надійшла скарга (з урахуванням доповнень до скарги від 29.02.2016) прокуратури Дніпропетровської області на дії ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Барановського О.М. щодо включення до ліквідаційної маси боржника шести десяти семи об'єктів нерухомості та їх продажу з відкритих торгів.

Так, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 у справі № 38/5005/6636/2012, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.12.2016, скаргу прокуратури Дніпропетровської області задоволено, визнано неправомірними дії ліквідатора боржника арбітражного керуючого Барановського О.М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна у складі шестидесяти семи об'єктів нерухомості та його продажу з відкритих біржових торгів; визнано недійсними результати біржових торгів з продажу вказаного майна боржника та укладених за їх наслідком договорів купівлі-продажу.

Разом з тим, суд касаційної інстанції постановою від 31.05.2017 вказані судові рішення залишив без змін, погоджуючись з позицією судів попередніх інстанцій щодо незаконного включення спірного майна до ліквідаційної маси боржника та його реалізацію в процедурі банкрутства з огляду на порушення порядку організації та проведення біржових торів.

Мною, Поляковим Б.М., при винесені вказаної постанови від 31.05.2017 висловлено окрему думку, суть якої полягає у наступному.

Щодо порушення процесуального порядку розгляду заяв та скарг у справі про банкрутство КЖЕП "Лівобережжя" Дніпропетровської міської ради.

Слід зазначити, що за приписами частини 2 статті 41 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) справи про банкрутство розглядаються в порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України визначено, що господарським судам підвідомчі спори з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство.

Згідно з ч. 9 ст. 16 ГПК України (виключна підсудність справ) передбачено, що справи у майнових спорах, передбачених п.7 ч. 1 ст. 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Крім того, правова позиція щодо підвідомчості спорів за участю боржника викладена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 911/4212/14, відповідно до якої положення ст.ст. 12, 16 ГПК України, в силу приписів ч. 1 ст. 58 Конституції України, застосовуються і до справ про банкрутство, провадження у яких здійснюється за Законом про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013.

Отже будь-які факти, що стосуються майнових спорів боржника повинні встановлюватися виключно в межах господарського судочинства, а не адміністративного чи кримінального.

Крім того спори щодо права на об'єкти нерухомості боржника підлягають вирішенню тим господарським судом у провадженні якого перебуває справа про банкрутство в позовному (відокремленому) проваджені, а не шляхом подання скарги на дії ліквідатора, що розглядається в межах основної справи про банкрутство.

Як вбачається у даній справі розгляд вищевказаної скарги прокуратури на дії ліквідатора Барановського О.М., що містила вимогу про визнання недійсними результатів проведених в межах ліквідаційної процедури боржника біржових торгів відбувався за відокремленими провадженнями в одному судовому засіданні, за результатами розгляду яких було винесено єдину ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 у справі № 38/5005/6636/2012.

Між тим, відокремлені провадження, що здійснюються господарським судом у провадженні якого знаходиться справа про банкрутство та безпосередньо її стосуються, мають свій предмет розгляду, а також специфічну матеріально-процесуальну основу.

Так розгляд майнових спорів з вимогами до боржника, розгляд заяв конкурсних та поточних кредиторів, визнання недійсними правочинів (договорів) та оспорення майнових дій боржника, вирішення спорів, що виникають при організації та проведенні аукціону (в тому числі скарги на дії ліквідатора), спорів про визнання мирової угоди недійсною або її розірвання є відокремленими провадженнями у справі про банкрутство та вирішуються господарським судом окремо від основної справи. Відповідно їх розгляд має відбуватися відокремлено один від одного, а не в рамках одному судовому засіданні за наслідками якого виноситься єдиний судовий акт.

Так розгляд скарги на дії ліквідатора є по-суті адміністративною дією суду по вирішенню конфлікту в основі якого лежить виконання, або не виконання, або неналежне виконання арбітражним керуючим покладених на нього повноважень. В такому випадку відсутня необхідність вирішення спору по суті або спору щодо права, тобто де спір про право взагалі відсутній, що має місце у спрощеному процесі, тобто в межах основної справи про банкрутство.

Зовсім інше стосується спорів про право або визнання правочинів недійсними чи витребування майна, оскільки для їх вирішення необхідно застосовувати правила позовного провадження з використанням всього арсеналу правових засобів, регламентованих ГПК України з урахуванням особливостей процедури банкрутства, а саме порушення справи, залучення додаткових учасників (позивача, відповідача, третіх осіб), винесення судового рішення, його оскарження та виконання.

Так, у даній справі розгляд заявлених вимог прокуратури стосовно дій ліквідатора та визнання недійсними результатів біржових торгів слід було здійснювати в різних (відокремлених) провадженнях в межах справи про банкрутство, однак місцевий господарський суд, діючи не як суд, розглянув різнорідні вимоги прокуратури щодо скарги на дії ліквідатора та визнання недійсними результатів біржових торгів (визнано недійними 67 договорів купівлі-продажу об'єктів нерухомості майна боржника) в рамках одного провадження у справі, порушивши тим самим право сторін у спірних правовідносин на ефективний засіб юридичного захисту прав та свобод.

Варто зауважити, що ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Втім внаслідок допущення місцевим господарським судом грубих порушень основоположних принципів розгляду майнових спорів за участю боржника було нанесено шкоду великій кількості суб'єктів права - заінтересованих осіб, а саме власників 67 об'єктів нерухомості, відчужених на спірних аукціонах в межах справи про банкрутство боржника. У зв'язку з чим розгляд питання, щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених за спірними аукціонами в межах процедури банкрутства за спрощеним провадженням, без використання всього арсеналу позовного провадження, позбавило власників майна можливості реалізувати захист свого права власності.

Більше того Вищий господарський суд України у постановах від 14.12.2016 у справі № 904/3541/15, від 30.11.2016 у справі № Б-50/48-09, від 05.04.2017 у справі № 916/1191/13 дійшов єдиного висновку про необхідність розгляду скарги на дії ліквідатора та заяви про визнання договорів купівлі-продажу реалізованого на аукціоні майна в рамках відокремлених проваджень в окремих судових засіданнях.

У вказаних рішеннях суд касаційної інстанції зазначає, що недотримання вказаного порядку порушує права та охоронювані інтереси заінтересованих осіб та учасників провадження у справі про банкрутство, а також суперечить положенням ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, що була ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, оскільки порушує право на ефективний засіб юридичного захисту прав та свобод.

При цьому, вищезазначені судів рішення суду касаційної інстанції були прийняті безпосередньо за участю судді Короткевича О.Є, що свідчить про неоднакову практику застосування норм права цим суддею зокрема та судом касаційної інстанції в цілому.

Щодо порушення порядку справляння судового збору під час звернення прокуратури до господарського суду з доповненнями до скарги на дії ліквідатора.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Натомість п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України регламентовано, що у випадку не подання доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду.

01.09.2015 набув чинності Закон України "Про судовий збір" у редакції Закону України від 22.05.2015 № 484-VIII. Згідно нової редакції цього закону органи прокуратури були виключені зі суб'єктів на яких поширюються пільги від сплати судового збору.

Підпунктом 10 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" в редакції, чинній з 01.09.2015 встановлено ставку судового збору за подання до господарського суду заяви про визнання правочинів (договорів) недійсними та спростування майнових дій боржника в межах провадження у справі про банкрутство в обсязі 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Так, прокуратура Дніпропетровської області при поданні вперше 31.08.2015 скарги на дії ліквідатора була звільнена від сплати судового збору. Відповідна скарга місила вимоги про визнання неправомірних дій ліквідатора щодо включення до ліквідаційної маси боржник нерухомого майна у складі п'яти об'єктів нерухомості та продажу з відкритих торгів цього мана й визнання недійними їх результатів та п'яти договорів купівлі-продажу майна.

При цьому, звертаючись до господарського суду після 01.09.2015, а саме 02.03.2016 з доповненнями до скарги на дії ліквідатора, прокуратура Дніпропетровської області оспорювала питання щодо включення до ліквідаційної маси боржник нерухомого майна ще шестидесяти двох об'єктів нерухомості та його продажу з відкритих торгів й визнання недійними їх результатів, у тому числі шестидесяти двох договорів купівлі-продажу спірного майна.

Отже, на момент звернення з заявою про скасування ще 62 договорів купівлі-продажу майна, прокуратура не була звільнена від сплати судового збору та у розумінні ст. 129 Конституції України, що визначає рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, повинна була сплачувати судовий збір в загальному порядку.

У зв'язку з порушенням прокуратурою порядку справляння судового збору до державного бюджету України не було доплачено судовий збір у розмірі 170 872 грн. (1378*2*62), на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули.

Щодо умисного банкрутства КЖЕП "Лівобережжя" Дніпропетровської міської ради, викликаного цілеспрямованими діями власника майна боржника - Дніпропетровської міської ради.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Господарського кодексу України, умисним банкрутством визнається стійка неплатоспроможність суб'єкта підприємництва, викликана цілеспрямованими діями власника майна або посадової особи суб'єкта підприємництва, якщо це завдало істотної матеріальної шкоди інтересам держави, суспільства або інтересам кредиторів, що охороняються законом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій згідно рішенням Дніпропетровської міської ради № 52/52 від 02.12.2009 вирішено передати з балансу боржника на баланс іншого комунального підприємства об'єкти нерухомого майна.

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 45/12 від 15.06.2011 вирішено припинити боржника - юридичну особу КЖЕП "Лівобережжя" Дніпропетровської міської ради шляхом ліквідації.

В подальшому, ухвалою від 06.08.2012 порушено провадження у справі про банкрутство КЖЕП "Лівобережжя" Дніпропетровської міської в порядку ст. 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з урахуванням особливостей застосування процедури банкрутства до боржника, який ліквідується власником, з огляду на недостатність вартості майна боржника для задоволення вимог кредиторів.

Враховуючи вищезазначене можна діти висновку про умисне банкрутство КЖЕП "Лівобережжя" Дніпропетровської міської ради, оскільки передача майнових активів боржника іншому комунальному підприємству та подальше порушення справи про банкрутство щодо останнього з підстав недостатності вартості майна для задоволення вимог кредиторів свідчить про наявність ознак умисного банкрутства, визначених положеннями ст. 215 Господарського кодексу України.

Щодо встановлення місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції факту неправомірності включення спірного майна до ліквідаційної маси КЖЕП "Лівобережжя" Дніпропетровської міської ради.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2011 у справі № 15/5005/15549/2011 було зобов'язано боржника передати майно, що є об'єктом комунальної власності на баланс комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю".

Між тим, державна реєстрація права господарського відання на нежитлові приміщення боржника проведена лише у 2013 році, тобто після реалізації майна на біржових торгах.

Крім того, факт протиправності дій голови ліквідаційної комісії боржника щодо невиконання обов'язку зняти обтяження та передати майно боржника на баланс іншого комунального підприємства підтверджене ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2016 у справі № 804/53/15.

На підставі вище встановлених обставин справи суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що на момент включення спірного майна до ліквідаційної маси, останнє боржнику не належало, у зв'язку з чим, відбулося незаконне відчуження нерухомого майна в процедурі банкрутства.

Разом з тим, ч. 2 ст. 80 ГПК України передбачає, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив спір між тими ж сторонами, про той же предмет спору і з тих же підстав.

Як вбачається, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2013 у цій справі відмовлено у задоволенні скарги КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради на дії ліквідатора боржника Барановського О.М. щодо незаконного включення до ліквідаційної маси спірного майна (об'єктів нерухомості). Так місцевий господарський суд у мотивувальній частині ухвали від 21.05.2013 зазначив, що ліквідатор боржника правомірно включив спірні об'єкти нерухомого майна до ліквідаційної маси, оскільки вони були закріплені за боржником на праві повного господарського відання та підлягають реалізації при здійсненні ліквідаційної процедури останнього.

Разом з тим вказане рішення від 21.05.2013 в апеляційному чи касаційному порядках не переглядалося, відтак згідно ст. 85 ГПК України набрало законної сили. Отже, господарський суд Дніпропетровської області встановив факт правомірності включення ліквідатором спірного майна до ліквідаційної маси ще у 2013 році в межах цієї справи про банкрутство, у зв'язку з чим факти, встановлені у цьому рішенні не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони (ч. 2 ст. 35 ГПК України).

У разі ж встановлення істотних для справи обставин, господарський суд може переглянути прийняте ним судове рішення, яке набрало законної сили, виключно за нововиявленими обставинами в порядку ст. 112 ГПК України.

Однак суди попередніх інстанцій, розглянувши на загальних підставах вже встановлені обставини цієї справи (ухвала від 21.05.2013), дійшли протилежного висновку, керуючись ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2016 у справі № 804/53/15 та вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.04.2016 у справі № 201/17998/15-к.

Між тим, слід зауважити, що обставини справи, встановлені у рішенні окружного адміністративного суду та вироку районного суду можуть бути підставною перегляду ухвали господарський суд Дніпропетровської області від 21.05.2013 за нововиявленими обставинами, однак вони самі по собі ніяк не можуть бути підставою визнання незаконними дії ліквідатора по включенню до ліквідаційної маси боржника спірного майна.

Таким чином, касаційна інстанція, залишаючи без змін ухвалу від 29.08.2016 та постанову від 14.12.2016 спричинила ситуацію за якої у даній справі існують два протилежних рішення стосовно приналежності права боржника на спірні об'єкти нерухомості.

Однак суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. ст. 47, 43 ГПК України вказаних обставин не дослідили та не надали їм відповідної правової оцінки, що свідчить про неповноту дослідження обставин у справі про банкрутство КЖЕП "Лівобережжя" Дніпропетровської міської ради.

На підставі наведеного вище вважаю, що касаційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Регіонінвестгрупп" підлягала задоволенню частково, ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 та постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 скасуванню, а справа № 38/5005/6636/2012 в цій частині направленню на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Суддя Вищого господарського

суду України Б.М. Поляков