КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2017 р. Справа№ 910/8265/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Булгаков В.С., представник за довіреністю №1318/юр від 11.01.2017р.;

від першого відповідача - Телявський А.М., представник за довіреністю №2657 від 26.05.2017;

від другого відповідача - представник не прибув;

від третього відповідача - представник не прибув;

від третьої особи - Бойченко С.В., представник за довіреністю №785/20.3-03 від 29.12.2016р.,

розглянувши апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Київській області в особі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі №910/8265/16 (суддя Гумега О.В.) за позовом публічного акціонерного товариства "ПІРЕУС БАНК МКБ" до Головного територіального управління юстиції у Київській області в особі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області та Державної казначейської служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення 7 972 280,16 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "ПІРЕУС БАНК МКБ" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з вимогами до Головного територіального управління юстиції у Київській області в особі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (відповідач-1), Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області (відповідач-2) та Державної казначейської служби України (відповідач-3) про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 7972280,16 грн., з яких: 4144570,55 грн. майнової шкоди, 408438,91 грн. 3% річних за період з 15.01.2013 по 27.04.2016 та 3419270,70 грн. інфляційних втрат за період з 15.01.2013 по 31.03.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі №910/8265/16 позов задоволено частково; вирішено стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 4144570,55 грн. майнової шкоди.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що протиправна бездіяльність відповідача-1 щодо неперерахування позивачу 4144570,55 грн. у рахунок погашення заборгованості боржника у ВП № 30903998 та за кредитним договором від 24.12.2007 № К/07-129/КД спричинила порушення прав позивача як іпотекодержателя (ч. 6 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження") та, відповідно, завдала йому майнової шкоди у розмірі 4144570,55 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне територіальне управління юстиції у Київській області в особі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі №910/8265/16 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на відсутність підстав для задоволення позову.

Так, апелянт, зокрема, зазначає, що існує ймовірність повного або часткового задоволення вимог стягувача в межах іншого виконавчого провадження № 33925584.

Також, апелянт вказує, що саме боржник, якому було перераховано кошти, має відповідати за вказаним позовом.

В ході здійснення апеляційного провадження позивачем подано до суду заяву про прийняття додаткової ухвали, якою позивач просив вирішити питання щодо відстрочення сплати судового збору, оскільки, за доводами останнього, відповідачем -1 судовий збір за подання апеляційної скарги сплачено не було, проте судом вказану скаргу прийнято до провадження.

Вказана заява позивача колегією суддів відхиляється, оскільки станом на час прийняття апеляційної скарги відповідача - 1 до провадження, апелянтом було сплачено судовий збір та відповідні докази подані до суду (т.3, а.с.75-76).

Отже, підстави для прийняття додаткової ухвали та відповідно відстрочення сплати судового збору відсутні.

Представники апелянта та третьої особи в судовому засіданні 29.05.2017 надали пояснення, якими підтримали апеляційну скаргу.

Представник позивача судовому засіданні 29.05.2017 року надав пояснення, якими просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Другий та третій відповідачі не скористалися правом на участь своїх представників в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми в даному судовому засіданні від відповідачів до суду не надійшло.

Враховуючи наведене вище, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04.11.2010 у справі № 2-5617/10 стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства "Піреус БАНК МКБ" суму заборгованості по кредиту в розмірі 499226,08 доларів США; суму штрафу в розмірі 120000,00 грн.; судовий збір в сумі 1700,00 грн. та 120,00 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

На виконання вказаного рішення суду, 15.02.2011 Деснянським районним судом міста Києва було видано виконавчі листи відносно вказаних боржників.

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Богачук Тетяною Михайлівною винесено постанову від 30.01.2012 (т. 1, а.с. 12) про відкриття виконавчого провадження № 30903998 з виконання виконавчого листа від 15.02.2011 № 2-5617/10 про солідарне стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства "Піреус БАНК МКБ" суми заборгованості по кредиту в розмірі 499226,08 доларів США; суми штрафу в розмірі 120,00 грн.; судового збору в сумі 1700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25.01.2011 у справі № 2-1246/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ТОВ "СТЕЛС" на користь публічного акціонерного товариства "Піреус БАНК МКБ", зокрема, заборгованість за кредитним договором від 24.12.2007 № К/07-129/КД в розмірі 4050055,79 доларів США.

На виконання вказаного рішення суду, 22.02.2012 Дарницьким районним судом міста Києва видано виконавчі листи відносно вказаних боржників.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 17.08.2012 відкрито виконавче провадження № 33925584 на підставі виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва від 22.02.2012 № 2-1246/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_7 та ТОВ "СТЕЛС" на користь публічного акціонерного товариства "Піреус БАНК МКБ" заборгованості за кредитним договором від 24.12.2007 № К/07-129/КД в розмірі 4050055 доларів США.

Наведене свідчить про фактичне відкриття двох виконавчих проваджень щодо одного й того самого боржника - ОСОБА_7, стягувачем за якими є ПАТ "Піреус БАНК МКБ".

Згідно протоколу № 11-0140/12 товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Еліт Сервіс" в особі Київської філії (т. 1, а.с. 13), 28.12.2012 відбулися прилюдні торги з реалізації нерухомого майна ОСОБА_7 (боржника), а саме: домоволодіння, загальною площею 2234,4 кв.м., житловою площею 447,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,4782 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою - Київська область, Васильківський район, с. Хлепча; земельна ділянка площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою - Київська область, Васильківський район, с. Хлепча.

Кошти, отримані в результаті реалізації вказаного майна боржника в розмірі 8547918,01 грн., 03.01.2016 перераховані Головному управлінню юстиції в Київській області, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням (т. 1 а.с. 36).

З 25 лютого 2013 року по 20 березня 2013 року відділом ДВС Головного управління юстиції у Київській області на рахунок позивача в межах виконавчого провадження № 30903998 були перераховані кошти в загальній сумі 3992134,06 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №№ U228507, U228576, U292240, U292227, U370249, U370248, U370225, U370255 (т. 1, а.с. 14-17).

У поясненнях, поданих 09.12.2016 через відділ діловодства суду (т. 2, а.с. 74-75), відповідач-1 підтвердив, що відповідно до розпорядження державного виконавця від 06.02.2013 кошти в сумі:

3992134,06 грн. перераховано стягувачу (позивачу),

500,00 грн. перераховано як витрати на проведення виконавчих дій,

399213,40 грн. перераховано як виконавчий збір,

тоді як 4156070,55 грн. відповідно до заяви ОСОБА_7 від 05.02.2013 № 519-16-25 про повернення залишку коштів від реалізації заставного майна (т. 2, а.с. 76-77) було перераховано платіжними дорученнями від 08.02.2013 (т. 2, а.с. 80-84, 86-90) на рахунок останнього, як надлишково стягнуті.

Проте, при перерахунку вказаних коштів стягувачу державний виконавець керувався постановою про відкриття виконавчого провадження, в якій сума штрафу була помилково зазначена 120,00 грн., тоді як згідно виконавчого документа сума штрафу становить 120000,00 грн.

Відповідач-1 також зазначив, що 30.04.2013 державним виконавцем направлено ОСОБА_7 лист про повернення на рахунок ГУЮ у Київській області надлишково перерахованих коштів в розмірі 120000,00 грн. та 12000,00 виконавчого збору, а всього 132000,00 грн., проте станом на даний час ОСОБА_7 надлишково отримані кошти в зазначеній сумі на депозитний рахунок відділу не повернув. Водночас, ані вказаний лист ОСОБА_7, ані докази його направлення, до наведених пояснень та до матеріалів справи відповідачем-1 не залучено.

У зв'язку з невиконанням посадовими особами відповідача-1 покладених на них обов'язків, публічне акціонерне товариство "Піреус БАНК МКБ" звернулось до Деснянського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Василевич Т.М. та начальника Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Штепи С.О.

За наслідками розгляду вищенаведеної скарги, Деснянським районним судом міста Києва було винесено ухвалу від 19.12.2013 у справі № 754-17450/13-ц (т. 1, а.с. 18-20), якою, з урахуванням ухвали від 22.01.2014 про виправлення описки (т. 1, а.с. 21), скаргу публічного акціонерного товариства "Піреус БАНК МКБ" задоволено, визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Василевич Т.М. щодо не перерахування грошових коштів, отриманих від реалізації заставного майна, у сумі 4144570,55 грн. на рахунок стягувача (заставодержателя) публічного акціонерного товариства "Піреус БАНК МКБ", зобов'язано Відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області стягнені в ході виконавчого провадження № 30903998 кошти перерахувати на поточний рахунок публічного акціонерного товариства "Піреус БАНК МКБ", а саме: 120000,00 грн. - у рахунок повного погашення заборгованості у ВП № 30903998; 4024570,55 грн. - в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором від 24.12.2007 № К/07-129/КД (8547918,01 грн. - 4112134,06 грн. - 411213,40 грн. вик. збір 10 %).

Ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2013 у справі №754-17450/13-ц набрала законної сили, однак, відповідачем-1 не виконана.

Позивач у квітні 2014 року звернувся до суду з позовом про відшкодування збитків шляхом стягнення з Державного бюджету України 4144570,55 грн. майнової шкоди, на підставі ст. 22, 1174 ЦК України, а також нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, у вигляді 3% річних в сумі 153973,80 грн. та інфляційних втрат в сумі 145259,97 грн., посилаючись на невиконання відповідачем-1 ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі №754-17450/13-ц щодо перерахування на користь ПАТ "Піреус Банк МКБ" грошових коштів в сумі 4144570,55 грн. в рахунок повного погашення заборгованості у виконавчому провадженні №30903998.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2014 у справі №910/8053/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2014 у справі №910/8053/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.03.2015 у справі №910/8053/14 рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 у справі №910/8053/14 залишено без змін.

Так, колегія суддів касаційної інстанції погодилася з висновком місцевого господарського суду про те, що Деснянським районним судом міста Києва шляхом прийняття зазначеної вище ухвали від 19.12.2013 захищені права позивача і останнім не доведено в порядку ст. 32, 33 ГПК України невиконання або неналежне виконання виконавчою службою наведеної ухвали.

Листами від 08.06.2015 № 1068/06-ІІІ, від 14.08.2015 № 1526/08-ІІІ, від 26.10.2015 № 2003/10-ІІІ, від 24.02.2016 № 356/02-ІІІ, від 24.02.2016 № 357/02-ІІІ, позивач звертався до відповідача-1 з вимогами щодо усунення встановлених ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 754-17450/13-ц порушень та виконання цієї ухвали в частині перерахування стягнутих в ході виконавчого провадження коштів на рахунок позивача (т. 1, а.с. 22-30).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповіді на зазначені звернення позивачу не надані, кошти на виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі №754-17450/13-ц позивачу не перераховані.

В свою чергу, відповідач-1 підтвердив, що на момент винесення Деснянським районним судом міста Києва ухвали від 19.12.2013 у справі № 754/17450/13-ц, кошти, які надійшли від реалізації заставного майна боржника, були відсутні на депозитному рахунку Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Згідно пояснень відповідача-1 Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області є структурним підрозділом Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, яке є бюджетною установою, що фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, розрахунково-касове обслуговування якої відповідно до Бюджетного кодексу України здійснюється Державною казначейською службою України лише в межах відкритих асигнувань. З урахуванням зазначених причин, відповідач-1 підтвердив, що станом на даний час ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі №754/17450/13-ц залишається невиконаною.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, вказує, що неперерахування йому 4144570,55 грн. в рахунок погашення заборгованості боржника у ВП № 30903998 та за кредитним договором від 24.12.2007 № К/07-129/КД спричинило порушення його прав як іпотекодержателя та, відповідно, завдало йому майнової шкоди у розмірі 4144570,55 грн.

Так, позивач вважає, що відповідач-1, в порушення вимог ч. 6 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", неправомірно перерахував залишок коштів від реалізації майна боржника у розмірі 4156070,55 грн. на рахунок боржника.

Таким чином, предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення на його користь з Державного бюджету України 4144570,55 грн. майнової шкоди на підставі ст.ст. 22, 1174 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", ч. 2 ст. 3, ч. 6 ст. 54, ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження", а також трьох відсотків річних в сумі 408438,91 грн. за період з 15.01.2013 по 27.04.2016 та інфляційних втрат в сумі 3419270,70 грн. за період з 15.01.2013 по 31.03.2016 на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Заявлені позовні вимоги про відшкодування шкоди позивач обґрунтовує, зокрема, неправомірною бездіяльністю посадових осіб відповідача-1 щодо неперерахування, в порушення ч. 6 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", грошових коштів, отриманих від реалізації заставного майна, у сумі 4144570,55 грн. на рахунок стягувача (заставодержателя) - публічного акціонерного товариства "Піреус БАНК МКБ", що встановлено ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 754-17450/13-ц.

При цьому позивач вважає, що в силу положень ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені наведеною ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, не потребують повторного доведення при розгляді спору у даній справі.

Згідно, частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що факти, встановлені в ухвалі Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 754-17450/13-ц стосуються неналежного виконання ВП № 30903998 Відділом державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, тоді як з даним позовом про відшкодування шкоди позивач звернувся до Головного територіального управління юстиції у Київській області в особі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Позивач пояснив, що відмінність найменувань відповідача-1 та особи, щодо якої винесено ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 754/17450/13-ц, пов'язана з процесуальним порядком оскарження неправомірних дій (бездіяльності) державних виконавців, інших посадових осіб відділів державної виконавчої служби, а також зазначив, що в обох процесах співпадає ряд інших фактичних обставин справи (підстави та суть спірних правовідносин, номер виконавчого провадження, найменування та ідентифікаційний код стягувача, прізвище та ім'я по-батькові боржника, підстави виникнення обов'язку органу виконавчої служби для перерахування коштів банку, сума коштів, що підлягає перерахуванню тощо).

Взявши до уваги пояснення позивача, врахувавши відсутність заперечень з боку відповідача-1 стосовно того, що факти, встановлені ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 754/17450/13-ц стосуються іншого органу державної виконавчої служби, ніж той, що здійснював ВП № 30903998, та оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для застосування норм ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням яких обставини, встановлені ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 754/17450/13-ц, яка набрала законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, в якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Крім цього, апеляційним судом враховується і те, що у квітні 2014 року позивач звертався до суду з позовом про відшкодування збитків шляхом стягнення з Державного бюджету України 4144570,55 грн. майнової шкоди і визначав при цьому першим відповідачем також Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

При цьому, підставою відмови у задоволенні вказаних вимог стало саме не доведення позивачем на той час обставин невиконання або неналежного виконання виконавчою службою ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 754/17450/13-ц.

Жодних висновків у судових рішеннях у справі №910/8053/14 щодо неможливості застосування положень ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням яких обставини, встановлені ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 754/17450/13-ц, яка набрала законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, з огляду на пред'явлення позову саме до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, не міститься.

Таким чином, неправомірність бездіяльності головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Василевич Т.М. щодо неперерахування грошових коштів, отриманих від реалізації заставного майна, у сумі 4144570,55 грн. на рахунок стягувача (заставодержателя) публічного акціонерного товариства "Піреус БАНК МКБ" встановлена ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 754/17450/13-ц та не потребує повторного доведення при розгляді даної справи.

Також, в силу приписів ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України не потребує доказуванню при розгляді даної справи розмір сум (120000,00 грн. - у рахунок повного погашення заборгованості у ВП № 30903998; 4024570,55 грн. - в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором від 24.12.2007 № К/07-129/КД (8547918,01 грн.), які Відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області було зобов'язано перерахувати на рахунок ПАТ "Піреус БАНК МКБ".

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 754/17450/13-ц не може бути поставлена під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №910/8265/16, не можуть їй суперечити.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, яка була чинна станом на час звернення позивача з даним позовом до суду), збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Частиною 3 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" (який діяв станом на час звернення позивача до суду з даним позовом) встановлено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відшкодування шкоди, заявленої позивачем, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди міститься у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти, як неправомірність поведінки особи; вина заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Наявність всіх зазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Разом з тим, статтею 1174 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Таким чином, на відміну від загального правила, встановленого статтею 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, шкоди, причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою, вини), спеціальна норма статті 1174 Цивільного кодексу України допускає обґрунтованість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів чи їх посадових або службових осіб, тобто, за наявності трьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, шкоди, причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою).

Станом на час розгляду даної справи в матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем-1 ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі №754-17450/13-ц щодо перерахування стягнених в ході виконавчого провадження № 30903998 коштів на поточний рахунок публічного акціонерного товариства "Піреус БАНК МКБ", а саме: 120000,00 грн. - у рахунок повного погашення заборгованості у ВП № 30903998; 4024570,55 грн. - в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором від 24.12.2007 № К/07-129/КД.

При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП № 30903998) була винесена головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області 30.01.2012 (т. 1, а.с. 12) та більш, ніж через чотири роки, - 16.06.2016 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві у ВП № 30903998 (т. 2, а.с. 39-40).

Зазначена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві винесена на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультативними.

Наразі, відповідно до норм ч. 2 ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження", які були чинними станом на час винесення вищенаведених постанов у ВП № 30903998, державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Отже, фактичні обставини даної справи свідчать про те, що внаслідок неправомірної бездіяльності посадових осіб відповідача-1, позивач недоотримав належні йому в рамках виконавчого провадження № 30903998 кошти в сумі 120000,00 грн., а також, 4024570,55 грн. - в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором від 24.12.2007 № К/07-129/КД, і така втрата позивачем коштів станом на дату розгляду справи є безповоротною.

При цьому, суд наголошує, що в ході виконавчого провадження № 30903998 зазначені грошові кошти вже перебували на рахунку Головного управління юстиції у Київській області і могли бути безперешкодно використані з метою погашення 120000,00 грн. штрафу в рамках виконавчого провадження № 30903998 та погашення заборгованості за кредитним договором від 24.12.2007 № К/07-129/КД, забезпеченої заставою.

Щодо доводів апелянта про те, що позивачем вказані кошти не були втрачені ним безповоротно, слід зазначити наступне.

Зокрема, відповідач-1 зазначає, що на даний час на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувають виконавчі провадження № 41175329 та № 37217052 (т. 2 а.с. 117-133) з примусового виконання виконавчих листів № 2-1246/11 від 22.02.2012, виданих на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25.01.2011 у справі № 2-1246/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_7 та ТОВ "Стелс" на користь ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" заборгованості за кредитним договором № К/07-129/КД від 24.12.2007 в розмірі 4050055,79 дол. США, заборгованості в розмірі 120000,00 грн. та 910,00 грн. судових витрат.

У зв'язку з наведеним відповідач-1 вважає, що кошти, які не були перераховані позивачу в межах виконавчого провадження № 30903998, можуть бути стягнуті Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в межах виконавчого провадження, відкритого на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25.01.2011 у справі № 2-1246/11 про стягнення солідарної заборгованості, що виникла за кредитним договором № К/07-129/КД від 24.12.2007; права позивача на отримання коштів за кредитним договором № К/07-129/КД від 24.12.2007 захищені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.01.2011 у справі № 2-1246/11; крім того, на думку відповідача-1, існує ймовірність повного або часткового задоволення вимог стягувача в межах виконавчого провадження № 33925584.

Вказані доводи жодним чином не спростовують обставин протиправності бездіяльності відповідача - 1 щодо неперерахування позивачу коштів, які були встановлені ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі №754-17450/13-ц, та не доводять того, що вказана ухвала була виконана апелянтом.

При цьому, колегія суддів зазначає, що з моменту прийняття ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі №754-17450/13-ц пройшло майже чотири роки, а вона й досі залишається не виконаною.

Крім цього, вищенаведені доводи відповідача-1 фактично є припущеннями останнього про можливе задоволення вимог позивача в майбутньому, на підтвердження яких належних доказів не надано.

Крім цього, за наявною в матеріалах справи інформацією про наведені виконавчі провадження, у ВП № 30903998 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 16.06.2016, у ВП № 41175329 - постанови про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.12.2013, у ВП № 37217052 - постанову про зупинення виконавчого провадження від 31.03.2016.

Враховуючи викладене, протиправна бездіяльність відповідача-1 щодо неперерахування позивачу 4144570,55 грн. у рахунок погашення заборгованості боржника у ВП № 30903998 та за кредитним договором від 24.12.2007 № К/07-129/КД спричинила порушення прав позивача як іпотекодержателя (ч. 6 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження") та, відповідно, завдала йому майнової шкоди у розмірі 4144570,55 грн.

Отже, позивачем доведено наявність трьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, шкоди, причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою).

Стосовно доводів апелянта про те, що саме боржник, якому було перераховано кошти має відповідати за вказаним позовом, слід зазначити наступне.

Як вже було вказано, зазначений позов пред'явлено на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Враховуючи те, що саме відповідач - 1, а не боржник, своєю бездіяльністю щодо неперерахування позивачу коштів спричинив останньому збитки, то відповідно і він має нести за це відповідальність.

З огляду на викладене, вказані доводи апелянта відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Щодо визначення позивачем відповідачами також Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області та Державну казначейську службу України, слід зазначити наступне.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" (в чинній редакції), рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно норм статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду (ч. 2 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень").

Відповідно до п. 36 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку (зокрема, шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень) стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Згідно п. 9 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994р. "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, завдана державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Отже, при вирішенні зазначених спорів господарському суду слід залучати до участі у справі відповідні державні органи, які здійснюють розпорядження бюджетними коштами, як іншого відповідача.

Крім цього, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону N202/98-ВР (202/98-ВР), ст.86 Закону N606-XIV (606-14) і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає вірним визначення позивачем як співвідповідачами Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області та Державну казначейську службу України, оскільки саме на них покладено обов'язок з розпорядження бюджетними коштами.

Позивачем також заявлено вимоги про стягнення на його користь з Державного бюджету України 408438,91 грн. 3% річних та 3419270,70 грн. інфляційних нарахувань.

Згідно п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Враховуючи наведені роз'яснення Вищого господарського суду України, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача з Державного бюджету України 408438,91 грн. 3% річних та 3419270,70 грн. інфляційних нарахувань відсутні, оскільки відшкодування шкоди у даному випадку вчиняється не на виконання грошового зобов'язання, а з інших підстав.

Щодо заяви відповідача -1 про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 року).

Під час розгляду даної справи судом було встановлено, що права позивача порушені.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України за загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вже вказувалося, з 25 лютого 2013 року по 20 березня 2013 року відділом ДВС Головного управління юстиції у Київській області на рахунок позивача в межах виконавчого провадження № 30903998 були перераховані кошти в загальній сумі 3992134,06 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №№ U228507, U228576, U292240, U292227, U370249, U370248, U370225, U370255 (т. 1, а.с. 14-17).

Отже, позивач з 21.03.2013 (день наступний за днем коли банком були проведені платежі) міг дізнатися про те, що розмір перерахованих йому коштів є меншим аніж повинен був бути.

При цьому, судом враховується те, що позивач 09.01.2013 та 25.01.2013 (т.1, а.с. 32-35) звертався до Підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області з клопотаннями щодо перерахування коштів від продажу заставленого майна, в яких вказував, які суми йому належить перерахувати.

Таким чином, після надходження від відділу ДВС Головного управління юстиції у Київській області на рахунок позивача коштів у розмірі 3992134,06 грн., Банк міг дізнатися, що йому перераховано кошти не в повному обсязі.

Отже, відповідно із вказаного моменту позивач міг дізнатися про порушення свого права.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що трирічний строк позовної давності у даному випадку слід відраховувати з дати набрання законної сили ухвалою Деснянського районного суду від 19.12.2013 у справі №754-17450/13-ц, оскільки позивач міг дізнатися про порушення своїх прав не безпосередньо із вказаної ухвали, а раніше.

Проте, такий висновок місцевого господарського суду не призвів до прийняття неправильного рішення, оскільки позивач в межах трирічного строку, а саме у квітні 2014 року, звернувся до суду з позовом про відшкодування збитків шляхом стягнення з Державного бюджету України 4144570,55 грн. майнової шкоди, на підставі ст. 22, 1174 ЦК України, а також нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, у вигляді 3% річних в сумі 153973,80 грн. та інфляційних втрат в сумі 145259,97 грн., посилаючись на невиконання відповідачем-1 ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі №754-17450/13-ц щодо перерахування на користь ПАТ "Піреус Банк МКБ" грошових коштів в сумі 4144570,55 грн. в рахунок повного погашення заборгованості у виконавчому провадженні №30903998.

При цьому, слід зазначити, що підставою відмови у задоволенні вказаних вимог стало саме не доведення позивачем на той час обставин невиконання або неналежного виконання виконавчою службою ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 754/17450/13-ц. Отже, констатовано передчасність звернення до суду.

Стаття 264 Цивільного кодексу України, передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду із позовом стягнення з Державного бюджету України 4144570,55 грн. майнової шкоди, на підставі ст. 22, 1174 ЦК України, а також нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, у вигляді 3% річних в сумі 153973,80 грн. та інфляційних втрат в сумі 145259,97 грн., відбулось переривання строку позовної давності.

Як вже вказувалось, у задоволенні вказаних вимог позивача у справі №910/8053/14 відмовлено повністю, з огляду на їх передчасність, оскільки позивачем не доведено невиконання або неналежне виконання виконавчою службою ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі №754-17450/13-ц.

Отже, у зв'язку з вчиненням позивачем зазначеної дії - пред'явлення до суду у квітні 2014 року позову, строк позовної давності перервався, та на момент подання позову у даній справі його не було пропущено.

Крім того, слід зазначити, що ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2013 у справі №754-17450/13-ц була встановлена саме протиправна бездіяльність відповідача.

Отже, в даному випадку має місце так зване триваюче правопорушення.

Тому, відповідно особа чиї права порушені таким чином має право на звернення до суду протягом всього часу поки таке правопорушення (у даному випадку встановлена судом бездіяльність) триває.

Відповідно підстави для відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, відсутні.

Враховуючи все вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, а доводи апелянта підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення бути не можуть.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Київській області в особі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі №910/8265/16 - без змін.

2. Матеріали справи №910/8265/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко