РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року Справа № 918/1381/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Демянчук Ю.Г. , суддя Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача 1: представник не з'явився.

відповідача 2: представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача 2 - Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" від 09.03.2017р. на рішення господарського суду Рівненської області від 20.02.17р. у справі № 918/1381/16 (суддя Політика Н.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Техінсервіс"

до відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Вівад"

2) Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт"

про стягнення коштів в сумі 3 294 980,48 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 20.02.2017р. у справі №918/1381/16 частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Техінсервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Вівад", Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" про стягнення коштів в сумі 3 294 980,48 грн.; стягнуто з відповідача 1 на користь позивача 990 115 грн. 20 коп. - основного боргу, 984 941 грн. 37 коп. - інфляційних втрат, 83 820 грн. 71 коп. - 3% річних та 30 883 грн. 16коп. - витрат по оплаті судового збору. В решті позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача 1 основного боргу в сумі 607 054,40 грн., інфляційних втрат в сумі 576 541,06грн. та 3% річних в сумі 51 607,74грн. - відмовлено. Відмовлено у стягненні з ТОВ Фірма "Вівад" 1 000 грн. заборгованості за договором поруки від 11.09.2012р. №2.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що враховуючи заявлену позивачем до стягнення суму боргу в розмірі 1 597 169,60грн., часткові оплати відповідача 2 за поставлений товар по договору №110912 від 11.09.2012р., рішення господарського суду Рівненської області від 06.06.2016р. у справі №918/308/16, заборгованість відповідача 2 перед позивачем на момент прийняття рішення у даній справі становить 990 115,20грн., яка є обґрунтованою та підлягає до стягнення; виходячи із встановленої суми основного боргу розмір інфляційний втрат та 3% річних складає 984 941,37грн. та 83 820,71грн., відповідно; в частині стягнення з відповідача-2 інфляційних втрат в сумі 576 541,06грн. та 3% річних сумі 51 607,74грн. судом відмовлено; згідно рішення господарського суду Рівненської області від 28.03.2016р. у справі №918/1393/15 позовні вимоги до відповідача 1 про стягнення 1 000грн. за договором поруки від 11.09.2012р. №2 до задоволення не підлягають.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 2 - Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" звернувся до суду з апеляційною скаргою від 09.03.2017р., в якій просить повністю скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 20.02.2017р. у справі №918/1381/16; прийняти нове рішенням, яким припинити провадження в частині стягнення з ДП "Укрспирт" коштів за видатковою накладною №ГК-0000328 від 05.03.2014р., в решті позовних вимог про стягнення коштів відмовити повністю; стягнути з ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 54 351,00грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки викладені в оскаржуваному рішення взагалі не відповідають обставинам справи. Щодо безпідставних висновків суду про виникнення заборгованості у розмірі 990115,20грн. апелянт зазначає, наступне. Судом встановлено, що позивач свої зобовязання за договором №110912 від 11.09.2012р. щодо поставки товару виконав належним чином, проте відповідач 2 - ДП "Укрспирт" за отриманий товар в повному обсязі не розрахувався, що не відповідає дійсності. Так, згідно укладеного договору товару здійснюється, зокрема, на підставі видаткових накладних (пункт 3.2). Позивачем було поставлено товар ДП "Укрспирт" на загальну суму: 82 889 079,51грн., що підтверджується відповідними видатковими накладними; сплачено 70 286 871,16грн. Апелянт зазначає, що станом на 27.03.2014р. - 28.03.2014р. заборгованість ДП "Укрспирт" за накладними від 25.02.2014р. по 04.03.2014р. була повністю погашена. Таким чином, відповідач 2 повністю розрахувався за поставлений товар, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості з останнього. Однак, суд в порушення норм процесуального права, уваги на зазначені докази сплати заборгованості не звернув. Заборгованість, яка виникла частково починаючи з 05.03.2014р. на сьогоднішній день є стягнутою в судовому порядку: справи №918/1393/15, 918/1389/15, 918/308/16, 918/1317/15. Суд в рішенні написав, що рішенням господарського суду від 06.06.2016р. у справі №918/308/16 встановлено, що ДП "Укрспирт" частково сплачено видаткову накладну №ГК-0000328 в сумі 65534,40грн. та стягнуто решти суми за цією накладною. Однак, є незрозумілим, яким чином у апелянта виникла заборгованість за період до 05.03.2014р., оскільки остання почала виникати частково з накладної 05.03.2014р., однак аж ніяк не раніше. Вказане повністю спростовує заборгованість перед ТОВ "ГК "Техінсервіс" за період з 25.02.2014р. по 04.03.2014р. Крім того, суд безпідставно стягнув з ДП "Укрспирт" кошти за накладними на загальну суму 667 654,05грн., які до договору №110912 взагалі не мають ніякого відношення, відповідні видаткові накладні стосувалися зовсім іншого договору, а саме ГК-0000202. ТОВ "ГК "Техінсервіс" звернулося до суду із позовною заявою про стягнення коштів за договором №110912, однак аж ніяк не ГК-0000202. Судом також спростовуються посилання представника відповідача-2 щодо відсутності заборгованості за спірними видатковими накладними, оскільки призначенням платежу є різні договори, з чим апелянт не погоджується, так як є тільки 2 платіжних доручення, в призначенні яких є інші договори. Причому до суду були надані 2 листи ДП "Укрспирт", в яких останній просив переплату за договором №101008 від 10.10.2008р. в сумі 237 062,50грн. зарахувати на договір №110912, а призначенням платежу вважати договір №110912. Позивач погодився на вказані умови, відповідно, незрозуміло чому суд вважає, що зазначені суми мали бути сплачені саме за накладні за період з 25.02.2014р. по 05.03.2014р. Оплата ж товару згідно договору здійснюється, зокрема, на підставі видаткових накладних. Оскільки поставка була здійснена з 25.02.2014р. по 05.03.2014р., то заборгованість за вищезазначеними накладними аж ніяк не може бути погашеною в 2012 році, а була погашена, які і стверджує ДП "Укрспирт" саме 27.03.2014р. та 28.03.2014р. Таким чином, суд безпідставно врахував видаткові накладні, які стосуються зовсім іншого договору, не взяв до уваги платіжні доручення ДП "Укрспирт", та зробив безпідставний висновок, що платіжні доручення, які були в 2012 році можуть стосуватися оплати за накладними за період 25.02.2014р. по 05.03.2014р. Тобто, відповідач 2 повністю виконав свої зобовязання перед позивачем за договором №110912 від 11.09.2012р. На момент розгляду справи ДП "Укрспирт" взагалі не мало заборгованості перед ТОВ "ГК "Техінсервіс". Однак, суд в порушення норм матеріального і процесуального права, взагалі не взяв до уваги надані відповідачем 2 документи, що підтверджують оплату за договором та без належного дослідження всіх обставин справи виніс незаконне, необґрунтоване та безпідставне рішення, без зясування усіх обставин і доказів у справі. Щодо припинення провадження за видатковою накладною від 05.03.2014р. апелянт зазначає, що провадження за вимогами позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу за видатковою накладною №ГК-0000328 від 05.03.2014р. підлягає припиненню, оскільки 06.06.2016р. господарський суд у справі №918/308/16 вже вирішив господарський спір та виніс рішення між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. Однак, господарський суд в порушення норм процесуального права не припинив провадження у даній справі.

В письмових пояснення щодо включення до загальної суми проведених оплат за мелясу за договором №110912 від 11.09.2012р. сум грошових коштів, які стосуються інших правовідносин, апелянт просить повністю скасувати оскаржуване рішення суду у даній справі; прийняти нове рішення, яким припинити провадження в частині стягнення з ДП "Укрспирт" коштів за видатковою накладною №ГК-0000328 від 05.03.2014р., в решті позовних вимог про стягнення коштів відмовити повністю; стягнути з позивача суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 54351грн. з урахуванням наступного. ДП "Укрспирт" не сплачувало кошти за кожною конкретною видатковою накладною, а сплачувало кошти за договором №110912 від 11.09.2012р. в цілому окремими платежами. Всього, за договором було сплачено 70 286 871,16грн. Засвідчені банком копії платіжних доручень, які підтверджують факт сплати коштів за договором №110912 надані відповідачем-2 до суду першої інстанції. Скаржник, також звертає увагу на той факт, що кошти у розмірі 1 016 625,00грн. були сплачені за договором №101008 від 10.10.2008р., однак вказані оплати були сторонами включені до загальної суми за договором №110912. (Додатковий договір від 14.06.2011р. про заміну сторони у договорі №101008 відповідно до умов якого ДП "Хоростківський спиртовий завод" передало ДП "Укрспирт" всі свої права та обовязки покупця по укладеному з ТОВ "ГК "Техінсервіс" договору від 10.10.2008р. №101008). Листи до позивача щодо зарахування переплати та помилкового зазначення призначення платежу стосувалися саме договору від 10.10.2008р. №101008. Так, ТОВ "ГК "Техінсервіс" у свою чергу включило суми у розмірі 237 062,50 грн. та 779 562,50грн. до оплат за договором №110912 від 11.09.2012р., що вбачається із підписаного сторонами акту звірки взаємних розрахунків (порядкові номери - 41 та 42), який міститься в матеріалах справи. Таким чином, скаржник повністю розрахувалося на сьогоднішній день за договором №110912 від 11.09.2012р., а отже, твердження позивача про наявність заборгованості є безпідставним та таким, що не підтверджується належними доказами.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу, зазначає, що скарга є необґрунтованою, безпідставною і до задоволення не підлягає; просить рішення господарського суду Рівненської області від 20.02.2017р. залишити без змін, з підстав викладених у відзиві.

Відповідач 1 - Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "Вівад" правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався та явку представника у судове засідання не забезпечив, причини не явки суду не повідомив.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача 1.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача 2 у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 20.02.2017р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 вересня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Техінсервіс" (Продавець) та Державним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" (Покупець) було укладено договір №110912, згідно пункту 1.1 якого, Продавець на умовах даного договору зобовязується передати у власність Покупцю, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити мелясу бурякову ДСТУ 3696-98 (ГОСТ 30561-98) (далі товар). (а.с.11-12, т.І)

Пунктом 3.1 договору визначено, що поставка товару здійснюється на умовах DAP (доставка до місця) відповідно до Інкотермс 2010.

Оплата товару по даному Договору здійснюється Покупцем за кожну поставлену партію товару протягом 2 (двох) банківських днів з моменту його поставки та прийомки на складі Покупця на підставі рахунків-фактур та видаткових накладних (пункт 3.2 договору).

Статтею 5 договору передбачено відповідальність сторін у випадку порушення зобовязання, що виникає з договору.

Згідно пункту 5.2 договору у випадку невиконання зобовязань по оплаті товару у розмірі, порядку та строки, передбачені договором, Покупець зобовязується сплатити на користь Продавця пеню у розмірі 0,9 % від суми грошового зобовязання (заборгованості) за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України.

Даний договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та діє до 31 грудня 2013р., а в частині взаєморозрахунків - до повного їх погашення (пункт 8.1 договору ).

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

При цьому, 11.09.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма "Вівад" (Поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Техінсервіс" (Кредитор) було укладено договір поруки №2, згідно якого поручитель поручається перед Кредитором грошовою сумою в розмірі 100 000гривень, за виконання ДП "Укрспирт" (Боржник) зобовязань, що виникли з договору купівлі-продажу від 11 вересня 2012 року №110912 (а.с. 14, т.1).

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що договірні відносини між ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" та ДП "Укрспирт" тривають з вересня 2012 року. ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" поставлявся ДП "Укрспирт" товар з 15 вересня 2012 року по 24 липня 2014 року, що підтверджується видатковими накладними, які підписувалися сторонами згідно договору умов договору №110912 від 11.09.2012р. ДП "Укрспирт" оплачувало поставлений товар відповідно до зобовязань щодо оплати поставленого товару за договором.

Разом з тим, протягом лютого-березня 2014 року ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" було поставлено ДП "Укрспирт" продукції на загальну 1 598 169,60грн., що підтверджується видатковими накладними: від 25.02.2014 року №ГК-0000296 на суму 362 635 грн. 20 коп., від 26.02.2014 року №ГК-0000310 на суму 326 217 грн. 60 коп.; від 27.02.2014 року №ГК-0000312 на суму 300 988 грн. 80 коп.; від 28.02.2014 року №ГК-0000319 на суму 234 676 грн. 80 коп.; від 02.03.2014 року №ГК-0000320 на суму 127 699 грн. 20 коп.; від 03.03.2014 року №ГК-0000321 на суму 27 475 грн. 20 коп.; від 04.03.2014 року №ГК-0000324 на суму 126 432 грн.; від 05.03.2014 року № ГК-0000328 на суму 92 044 грн. 80 коп. (а.с. 151-158, т.2)

Вказані видаткові накладні підписані уповноваженими представниками сторін, їх підписи скріплені печатками.

Однак, ДП "Укрспирт" в порушення умов договору щодо оплати товару, на підставі вказаних накладних не розрахувався з ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" в повному обсязі за поставлений товар.

За наведених обставин, 28.12.2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Техінсервіс" (з урахуванням заява б/н від 03.02.2017р. про збільшення позовних вимог) звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Вівад" 1 000 грн. заборгованості за договором поруки від 11.09.2012р. №2 та стягнення Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" 1 597 169,60грн. - основного боргу на підставі видаткових накладних за період з 25.02.2014р. по 05.03.2014р., згідно договору №110912 від 11.09.2012р., 1 561 382 грн. 43 коп. - інфляційних втрат за період з 08.03.2014р. по 01.01.2017р. та 135 428 грн. 45 коп. - 3% річних за період з 08.03.2014р. по 01.01.2017р.(а.с.2-5, 36-38, т.1).

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 626, 627 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 4 статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Правовідносини, що виникли між позивачем ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" та відповідачем 2 - ДП "Укрспирт" за своєю природою є правовідносинами за договором поставки.

Частинами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до частини 1 статті 598 та статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином не допускаються (частина 7 статті 193 ГК України).

Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Матеріалами справи встановлено, позивачем ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" заявлено до стягнення з відповідача 2 основний борг в сумі 1 597 169,60грн. на підставі зазначених вище видаткових накладних за період з 25.02.2014р. по 05.03.2014р.

Однак, згідно даних видаткових накладних, за період з 25.02.2014р. по 05.03.2014р. позивачем було поставлено відповідачу-2 продукції на загальну суму 1 598 169,60 грн.

Оскільки, позивачем самостійно визначено та заявлено до стягнення з відповідача 2 основний борг в сумі 1 597 169,60грн., позовні вимоги в цій частині слід розглядати згідно заявленої вимоги позивача в сумі 1 597 169, 60грн.

Як уже зазначалося, протягом лютого-березня 2014 року ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" поставлено ДП "Укрспирт" продукції на загальну 1 598 169 грн. 60 коп., що підтверджується видатковими накладними: від 25.02.2014 року №ГК-0000296 на суму 362 635 грн. 20 коп., від 26.02.2014 року №ГК-0000310 на суму 326 217 грн. 60 коп.; від 27.02.2014 року №ГК-0000312 на суму 300 988 грн. 80 коп.; від 28.02.2014 року №ГК-0000319 на суму 234 676 грн. 80 коп.; від 02.03.2014 року №ГК-0000320 на суму 127 699 грн. 20 коп.; від 03.03.2014 року №ГК-0000321 на суму 27 475 грн. 20 коп.; від 04.03.2014 року №ГК-0000324 на суму 126 432 грн.; від 05.03.2014 року № ГК-0000328 на суму 92 044 грн. 80 коп.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем-2 оплачено видаткову накладну від 25.02.2014р №ГК-0000296 на суму 362 635 грн. 20 коп. та частково оплачено видаткову накладну від 26.02.2014р. №ГК-0000310 в сумі 153 374 грн. 40 коп.

Таким чином, видаткова накладна від 26.02.2014р. №ГК-0000310 відповідачем-2 не оплачена в сумі 172843 грн. 20 коп.

Крім того, рішенням господарського суду Рівненської області від 06.06.2016р. у справі №918/308/16, яке набрало законної сили, встановлено, що Державним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" частково оплачено видаткову накладну від 05.03.2014р. №ГК-0000328 в сумі 65534,40 грн. Згідно вказаного судового рішення стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Техінсервіс" заборгованість за поставлений товар згідно договору №110912 від 11.09.2012р., а саме за період з 05.03.2014р. по 16.03.2014р., з 28.03.2014р. по 31.03.2014р. в сумі 1722183 грн. 56 коп. (а.с. 187-192, т.2).

Таким чином, з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" вже стягнуто заборгованість згідно договору за видатковою накладною від 05.03.2014р. № ГК-0000328.

Отже, станом на момент прийняття рішення у даній справі з урахуванням всіх оплат згідно видаткових накладних по договору №110912 від 11.09.2012р., заборгованість ДП "Укрспирт" перед ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" складає 990 115,20 грн.

Відповідачем-2 ДП "Укрспирт" жодних належних доказів в спростування факту отримання товару та наявної заборгованості перед позивачем під час розгляду даної справи до суду не подано.

В платіжних дорученнях, які подані відповідачем - 2 в підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем значаться різні договору, що не підтверджує оплату за поставлений товар згідно договору №110912 від 11.09.2012р.

Враховуючи вище викладене, наявні в матеріалах справи, докази умови договору №110912 від 11.09.2012р., наведені норми чинного законодавства, місцевий господарський суд правомірно прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" про стягнення з ДП "Укрспирт" заборгованості в сумі 1 597 169,60грн. за поставлений товар підлягають до задоволення частково лише сумі 990 115,20 грн., а в частині стягнення з відповідача-2 основного боргу в сумі 607 054,40 грн. слід відмовити.

Як уже зазначалося, крім суми основного боргу позивачем за неналежне виконання відповідачем 2 - ДП "Укрспирт" своїх зобовязань щодо оплати поставленого товару згідно договору №110912 від 11.09.2012р., заявлено до стягнення 1 561 382, 43грн. - інфляційних втрат за період з 08.03.2014р. по 01.01.2017р. та 135 428,45грн.- 3% річних за період з 08.03.2014р. по 01.01.2017р.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За наведених обставин, враховуючи суму боргу, яка підлягає до стягнення, судом першої інстанції правомірно здійснено власний розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних на суму основного боргу в розмірі 990 115,20грн. та встановлено, що розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 984841,37грн., а розмір 3% річних - 83820,71грн.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи наведені вимоги чинного законодавства, рекомендації та порядок застосування індексу інфляції, перевіривши вказані розрахунки суду першої інстанції зазначає, що вказані нарахування є правильними та арифметично вірними.

Господарський суд Рівненської області правомірно прийшов до висновку, що обґрунтованими та такими, що підлягають до стягнення є суми інфляційних втрат в розмірі 984 941,37 грн. та 3% річних - 83 820,71грн.

Таким чином, в частині стягнення з відповідача-2 інфляційних втрат в сумі 576 54,06 грн. та 3% річних в сумі 51607,74грн. слід відмовити.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 1 - ТОВ Фірма "Вівад" 1 000грн. заборгованості за договором поруки від 11.09.2012р. №2 укладеного між ТОВ Фірма "Вівад" (Поручитель) та ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" (кредитор), суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно пункту 1 договору поруки №2, Поручитель поручається перед Кредитором грошовою сумою в розмірі 100 000 гривень, за виконання Державним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" (Боржник) зобовязань, що виникли з договору купівлі-продажу від 11 вересня 2012 року №110912, який був укладений між Кредитором і Боржником.

Пунктом 3.1. договору поруки №2 визначено, що у разі порушення Боржником зобов'язань, забезпечених порукою, Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором, як солідарні боржники.

Відповідно до пункту 4.3. договору поруки №2, даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до моменту протягом 5 років від дати підписання, але не пізніше моменту припинення поруки згідно вимог цивільного законодавства.

Договір поруки підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками цих субєктів господарювання.

Умови договору поруки відповідають нормам статей 553-559 ЦК України.

Згідно статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Так, рішенням господарського суду Рівненської області від 28.03.2016р. у справі №918/1393/15, що набрало законної сили, стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Вівад" та Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Техінсервіс" 100 000 (сто тисяч) грн. за договором поруки від 11.09.2012р. №2.

Відповідно до пункту 1 Договору поруки №2, відповідальність Поручителя перед Кредитором обмежується сплатою суми в розмірі 100 000 грн.

Оскільки вказаним рішенням суду стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Вівад" та Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Техінсервіс" 100 000 (сто тисяч) грн. за договором поруки від 11.09.2012р. №2 та п.1 договору поруки №2 встановлена обмежена відповідальність ТОВ Фірми "Вівад" перед ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" в розмірі 100 000грн., місцевий господарський суд прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги ТОВ "Група компаній "Техінсервіс" про стягнення з відповідача 1 - ТОВ Фірми "Вівад" 1000 грн. за договором поруки від 11.09.2012р. №2 до задоволення не підлягають.

Разом з тим, судом першої інстанції при розгляді даного спору правомірно відхилено доводи та твердження відповідача-2 щодо порушення господарським судом правил територіальної підсудності.

Так, згідно статей 13, 15, 16 ГПК України, підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких віднесено до підвідомчості певного господарського суду. Підсудність справ визначається за предметними і територіальними ознаками. Виняток з цього правила становить виключна підсудність справ.

Частинами 2, 3 статті 15 ГПК України, визначено, що справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач предявив вимогу про стягнення заборгованості до двох відповідачів - ТОВ Фірми "Вівад" (с. Кургани Рівненської області) та ДП спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" (м. Бровари Київської області) і подав позов за місцем знаходження першого відповідача до господарського суду Рівненської області у відповідності до частин 2, 3 статті 15 ГПК України.

Статтями 64, 65 ГПК України передбачено, що суддя на стадії прийняття позовної заяви до провадження у справі вчиняє необхідні процесуальні дії перелік яких у статті 65 ГПК України не є вичерпним. Однак оцінку обставинам справи по суті позовних вимог суд на цій стадії давати не вправі.

Отже, господарський суд на стадії прийняття позовної заяви чи підготовки справи до розгляду не міг надавати оцінку договору поруки №2 від 11.09.2012р. відповідно до статті 43 ГПК України в сукупності з іншими обставинами і доказами у справі та визначати наявність чи відсутність підстав для відповідальності ТОВ Фірми "Вівад", відповідно - звільняти його від відповідальності як відповідача у спорі та змінювати підсудність справи, тому позовна заява прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності.

Крім того, виходячи з вимог статті 17 ГПК України справа, прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудна іншому господарському суду (частина 3 статті).

Згідно пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, враховуючи наведені обставини справи, норми чинного законодавства що регулюють спірні правовідносини, місцевим господарським судом, правомірно прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнуто відповідача 2 - ДП "Укрспирт" на користь позивача 990 115,20грн. основного боргу згідно договору №110912 від 11.09.2012р, інфляційні втрати в сумі 984 941,37грн., 3% річних в сумі 83 820,71грн., а в решті позовних вимог до відповідача 2 щодо стягнення основного боргу в сумі 607 054,40грн., інфляційних втрат в сумі 576 541,06грн., 3% річних в сумі 51 607,74 грн. та позовних вимог позивача до відповідача - 1 ТОВ Фірма "Вівад" про стягнення 1 000грн. заборгованості за договором поруки від 11.09.2012р. №2 відмолено.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені відповідачем 2 в апеляційній скарзі є безпідставними, необґрунтованими, оскільки вони спростовуються вищевикладеними обставинами та зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Апеляційна скарга Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" від 09.03.2017р. до задоволення не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" від 09.03.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 20 лютого 2017 року у справі №918/1381/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/1381/16 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Демянчук Ю.Г.

Суддя Тимошенко О.М.