РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2017 Справа №910/8062/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГОН»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий

дім»

про стягнення 218 440 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Костенко І.І. - по дов.

від відповідача: Куриляк Н.Г. - по дов.

Обставини справи:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГОН» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий дім» про стягнення 218 440 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2017р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 07.06.2017р.

07.06.2017р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позов.

Представником позивача у судовому засіданні 07.06.2017р. позовні вимоги було підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача під час розгляду справи 07.06.2017р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами в судовому засіданні 07.06.2017р.

В судовому засіданні 07.06.2017р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ст.806 Цивільного кодексу України).

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Як свідчать матеріали справи, 21.12.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий дім» (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГОН» (лізингоодержувач) було укладено генеральний договір фінансового лізингу №4142, відповідно п.1.1 якого лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлене лізингоодержувачем майно, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна постачальника, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у відповідному договорі фінансового лізингу, що є невід'ємною частиною генерального договору, лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов цього генерального договору та відповідного договору, а в кінці строку дії договору має право придбати предмет лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у відповідному договорі.

За умовами п.1.2 генерального договору №4142 від 21.12.2015р. лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу на строк, вказаний у відповідному договорі. Строк лізингу починається з дати підписання сторонами акта прийому-передачі відповідного предмета лізингу, але в будь-якому разі не може бути менше одного року.

Згідно п.2.1 вказаного правочину всі платежі за користування відповідним предметом лізингу лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривні) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця.

Відповідно до п.2.2 генерального договору №4142 від 21.12.2015р. сума лізингових платежів за користування предметом лізингу визначається у відповідному договорі і може змінюватись відповідно до умов цього генерального договору. Порядок, розмір, терміни оплати лізингоодержувачем лізингових платежів стосовно певного предмета лізингу встановлюється в графіку платежів, який зазначається у відповідному договорі.

Генеральний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами (в тому числі, обов'язкового підписання контрагентами всіх додатків до генерального договору) і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за генеральним договором та всіма договорами, що є невід'ємними додатками до генерального договору (п.13.1 генерального договору №4142 від 21.12.2015р.).

Як свідчать матеріали справи, 21.12.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий дім» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГОН» було укладено договір фінансового лізингу №4142-07/12/15-СН до генерального договору №4142 від 21.12.2015р., в п.3 якого сторони визначили, що предметом лізингу є транспортний засіб з наступними характеристиками:

- найменування - автомобіль LADA 212140, детальний опис згідно специфікації (додаток №2 до договору);

- рік випуску - 2015р.;

- загальна вартість, включаючи податок на додану вартість - 218 400 грн., в тому числі, податок на додану вартість в сумі 36 400 грн.;

- викупна вартість - нуль гривень.

У п.4 договору №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р. контрагентами погоджено, що постачальником предмету лізингу є Приватне підприємство «Автомобільна компанія «УКРАВТОСНАБ».

Згідно п.5 договору №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р. строк лізингу складає 12 місяців з моменту підписання сторонами акту-приймання передачі.

Загальна сума лізингових платежів становить 283 395,82 грн. та може змінюватись у відповідності до умов генерального договору.

Вказаний договір діє до повного виконання сторонами всіх зобов'язань (п.10 договору №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р.).

У додатку №1 до договору №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р. сторонами було погоджено графік внесення лізингових платежів.

Додатком №2 контрагентами затверджено специфікації до договору №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р.

Додатковими угодами №1 від 28.01.2016р. та №2 від 29.04.2016р. контрагентами було погоджено внесення змін до договору №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р. в частині визначення графіку внесення графіку лізингових платежів.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги генеральний договір №4142 від 21.12.2015р. про фінансовий лізинг та договір №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р., як його невідємну частину, в якості належної підстави у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 292 Господарського кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг». Одночасно, відповідно до ст.2 вказаного нормативно-правового акту відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (ст.806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов'язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

Як зазначалось судом, згідно договору №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р. предметом лізингу є транспортний засіб з наступними характеристиками:

- найменування - автомобіль LADA 212140, детальний опис згідно специфікації (додаток №2 до договору);

- рік випуску - 2015р.;

- загальна вартість, включаючи податок на додану вартість - 218 400 грн., в тому числі, податок на додану вартість в сумі 36 400 грн.;

- викупна вартість - нуль гривень.

З матеріалів справи вбачається, що 29.12.2015р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий дім» згідно умов договору №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р. було передано, а Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГОН» було прийнято предмет лізингу, а саме автомобіль марки LADA 212140, 2015 року випуску, реєстраційний номер АА 7240 ОЕ, номер шасі/кузова ХТА212140G2240682, номер двигуна 0721386, про що складено акт прийму-передачі предмету лізингу. Вказаний акт підписано представниками обох сторін та скріплено печатками господарських товариств.

Отже, з наведеного вбачається, що відповідачем було належним чином виконано свій обов'язок за договором №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р. в частині передання лізингоодержувачу предмету лізингу.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача підтверджені, 15.09.2016р. було здійснено викрадення транспортного засобу LADA 212140, 2015 року випуску, реєстраційний номер АА 7240 ОЕ, номер шасі/кузова ХТА212140G2240682, за фактом чого внесено запис до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №80009165.

02.12.2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГОН» звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий дім» з листом №3286, в якому лізингоодержувач просив лізингодавця надати відомості щодо можливості отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГОН» компенсації у зв'язку з неможливостю передання предмету лізингу у власність через його викрадення.

У відповідь на вказані вимоги, листом №20219 від 08.12.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий дім» було повідомлено позивача про порушення з боку останнього умов генерального договору №4142 від 21.12.2015р. та відсутність у даному випадку у лізингодавця обов'язку нести відповідальність за втрату предмету лізингу.

Посилаючись на сплату лізингодавцю вартості предмета лізингу, з огляду на неперадання транспортного засобу у власність лізингоодержувача у відповідності до умов договору генерального договору №4142 від 21.12.2015р. та договору №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р., позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом про стягнення з відповідача грошових коштів, як збитків, завданих порушенням лізингодавцем договірних зобов'язань.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

У будь-якому випадку для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

Отже, при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення збитків, завданих внаслідок порушення умов договору, позивачем повинно бути доведено факт неправомірної поведінки лізингоодавця, обставини завдання збитків, причинно- наслідковий зв'язок та вину відповідача.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи позовні вимоги, заявник посилався на те, що відповідачем не було виконано умови договору в частині передання предмета лізингу у власність лізингоодержувача.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем наголошено, що втрата предмету лізингу виникла внаслідок порушення лізингоодержувачем умов генрального договору, а отже, у лізингодавця відсутній обов'язок з відшкодування у даному випадку заявнику вартості транспортного засобу. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено на наявності у позивача заборгованості з внесення лізингових платежів, що фактично виключає можливість передання предмету лізингу у власність лізингоодержувача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як зазначалось судом, статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За умовами п.п.1.3, 1.4 генерального договору №4142 від 21.12.2015р. лізингоодержувач самостійно на свій ризик обирає предмет лізингу та продавця (постачальника), найменування, якого зазначається у відповідному договорі. Відповідальність за ризики, пов'язані з виробом продавця, вартості предмета лізингу, невиконанням або неналежним виконанням продавцем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу/поставки/комісії предмета лізингу, невідповідністю предмета лізингу цілям його використання, несе лізингоодержувач. Сторони погоджуються, що будь-які несправності, технічні або інші дефекти предмета лізингу, виявлені після підписання акта приймання-передачі предмету лізингу, є ризиком лізингоодержувача. Лізингодавець не несе жодних витрат у зв'язку з вищевказаними несправностями. Такі несправності або дефекти не звільняють лізингоодержувача від належного виконання ним своїх зобов'язань за генеральним договором та відповідним договором, включаючи сплату лізингових платежів.

Відповідно до п.3.7 генерального договору №4142 від 21.12.2015р. з моменту підписання сторонами акта прийому-передачі предмета лізингу до лізингоодержувача переходять всі ризики, пов'язані з користуванням та володінням предметом лізингу (в тому числі, але не виключно, відповідальність за збереження, ризик випадкового знищення, втрати, загибелі або випадкового пошкодження предмета лізингу, ризик допущення помилки при монтажі або експлуатації).

Згідно п.3.8 генерального договору з моменту підписання акту прийому-передачі предмета лізингу лізингоодержувач звільняє лізингодавця від будь-яких зобов'язань щодо обслуговування та будь-якого ремонту предмета лізингу, а також пов'язаних з цим витрат в судових позовів. З моменту приймання предмету лізингу лізингоодержувач не може пред'явити лізингодавцю претензії щодо якості та комплектності предмета лізингу. Всі зазначені претензії та/або вимоги пред'являються безпосередньо продавцю згідно з положеннями договору купівлі-продажу/поставки/комісії предмета лізингу.

У п.4.1.8 вказаного правочину передбачено обов'язок лізингоодержувача забезпечити постійне функціонування охоронної сигналізації, передбаченої заводом-виробником; не допускати експлуатацію предмета лізингу за умов або способом, що порушують умови страхування, передбачені додатком «Страхування», що є невід'ємною частиною генерального договору, або якщо така експлуатація може призвести до ситуації, в якій предмет лізингу стане незастрахованим та/або у страхової компанії виникнуть підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Відповідно до п.3.2.1 умов страхування предмету лізингу, що є невід'ємною частиною генерального договору №4142 від 21.12.2015р., страховим випадком є, в тому числі, викрадення (незаконне заволодіння предметом лізингу).

Згідно додатку №22/42 від 25.12.2015р. до генерального договору добровільного страхування №-00, відповідачем (страхувальник) передано на страхування Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «ВУСО» транспортний засіб LADA 212140, 2015 року випуску, реєстраційний номер АА 7240 ОЕ, номер шасі/кузова ХТА212140G2240682.

За умовами п.15 додатку №22/42 від 25.12.2015р. експлуатантом є Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГОН» на підстав договору лізингу №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р.

За змістом вказаного додатку експлуатант зобов'язаний забезпечити наявність та функціонування протиугонних систем (пристроїв), при будь-якому, навіть короткостроковому залишенні.

Згідно п.15 додатку №22/42 від 25.12.2015р. експлуатант ознайомлений з умовами договору страхування та погоджується з ними, на підтвердження чого у графі 15 вказаного додатку міститься підпис представника лізингоодержувача. Судом враховано, що обставини обізнаності щодо наявності у лізингоодержувача вказаного обов'язку заявником протягом розгляду справи не спростовувались.

Проте, за твердженнями відповідача, які з боку позивача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України не спростовані, Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГОН» наявність та функціонування протиугонних систем (пристроїв) у транспортному засобі, що є предметом лізингу, забезпечено не було.

З огляду на наведе, страховиком було відмовлено у виплаті страхувальнику (лізингодавцю) страхового відшкодування у зв'язку із викраденням за страхового транспортного засобу. Обставини щодо відмови Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» у виплаті до Товариству з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий дім» страхового відшкодування підтверджуються наявним в матеріалах справи листом №7617 від 28.11.2016р.

Крім того, судом прийнято до уваги, що згідно з пунктом 4.2 умов страхування предмету лізингу, що є невід'ємною частиною генерального договору №4142 від 21.12.2015р., лізингоодержувач зобов'язаний у випадку викрадення, незаконного заволодіння або пошкодження предмету лізингу, якщо такий випадок не було визнано страховим, відповідно до умов цього додатку, лізингоодержувач зобов'язаний відшкодувати лізингодавцю повному вартість такого предмету лізингу протягом п'яти банківських днів з дати письмового повідомлення лізингоодержувача лізингодавцем про прийняття страховою компанією рішення про невизнання випадку страховим, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця на підставі виставленого рахунку.

Одночасно, посилання заявника порушення відповідачем умов п.8.2, 8.3, 8.6 генерального договору №4142 від 21.12.2015р. суд вважає безпідставними та юридично неспроможними. При цьому, суд зауважує наступне.

Згідно п.8.2 договору №4142 від 21.12.2015р. після закінчення терміну відповідного договору право власності на предмету лізингу переходить від лізингодавця до лізингоодержувача.

За умовами п.8.3 генерального договору право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача лише за умови відсутності заборгованості за лізинговими платежами (в тому числі, неоплаченої викупної вартості предмета лізингу), неоплачених витрат лізингодавця, а також неоплачених штрафних санкцій та невідшкодованих підтверджених збитків лізингодавця за відповідним договором або іншими договорами, які були або будуть укладені між лізингодавцем та лізингоодержувачем, що підтверджується актом звіряння розрахунків, підписаним сторонами.

Відповідно до п.8.6 вказаного правочину передача права власності на предмет лізингу у випадках, передбачених п.п.8.2, 8.3, 8.4 генерального договору, здійснюється за актом про передачу права власності після здійснення лізингодавцем всіх дій зі зняття предмету лізингу з обліку в органах ДАІ протягом 10 робочих днів після повного виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань (в тому числі, сплати всіх платежів) за відповідним договором.

Як зазначалось судом, загальна сума лізингових платежів згідно договору №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р. становить 283 395,82 грн. та може змінюватись у відповідності до умов генерального договору.

Проте, на підтвердження наявності підстав для переходу права власності на предмет лізингу та належного виконання лізингоодержувачем своїх обов'язків з внесення лізингових платежів, позивачем представлено до матеріалів справи платіжні доручення на загальну суму 280 542, 59 грн.

Тобто, наразі, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази сплати лізингоодержувачем лізингодавцю лізингових платежів у розмірі, визначеному умовами договору №4142-07/12/15-СН від 21.12.2015р., що фактично виключає у даному випадку наявність підстав для переходу предмету лізингу у власність позивача.

Отже, з огляду на наведене вище, суд не вбачає в діях Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий дім» ознак неправомірної поведінки, яка могла б бути підставою для відшкодування лізингоодержувачу збитків, завданих внаслідок викрадення предмету лізингу.

За таких обставин, виходячи з вищезазначеного у сукупності, враховуючи, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛІГОН» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий дім» про стягнення 218 440 грн. позбавлений належного доказового обґрунтування, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для його задоволення.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.06.2017р.

Суддя Трофименко Т.Ю.