ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року Справа № 910/13094/15

Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

головуючого - судді:Поляк О.І. (доповідач), Бакуліна С.В. Корсак В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 23.11.2016
у справі№ 910/13094/15 Господарського суду міста Києва
за позовомПершого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: 1.Державного агентства лісових ресурсів України 2.Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство"
до 1.Київської обласної державної адміністрації 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс"
провизнання недійсним розпорядження та договору довгострокового тимчасового користування
у судовому засіданні взяли участь представники:

від прокуратури: прокурор відділу ГПУ Клюге Л.М.;

від позивача-1: Клименко Н.С.;

від позивача-2: Капустін В.В.;

від відповідача-1: Кіфоришина Т.М.;

від відповідача-2: Мельничук А.А.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство" (далі за текстом - Білоцерківський лісгосп) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Київської обласної державної адміністрації (далі за текстом - Київська ОДА) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" (далі за текстом - ТОВ "ЦЛД "Едельвейс") про визнання незаконним та скасування розпорядження Київської обласної державної адміністрації "Про виділення лісових ділянок у довгострокове тимчасове користування ПП "Центр Ландшафтного дизайну "Едельвейс" від 28.11.2012 №507, визнання недійсним договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 13.02.2013 № 11, укладеного між Державним підприємством "Білоцерківське лісове господарство" та Приватним підприємством "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс", зареєстрованого 25.02.2013 за № 1 Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" повернути Державному підприємству "Білоцерківське лісове господарство" лісову ділянку загальною площею 17,0000 га, яка розташована в Томилівському лісництві, квартал 75, виділ 26 площа - 5,9000 га, квартал 77 виділ 6 площа - 10,4000 га, квартал 77 виділ 9 - площа 0,7000 га на території Шкарівської сільської ради в адміністративних межах Білоцерківського району Київської області.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.08.2015 у справі № 910/13094/15 (суддя Ярмак О.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 (головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді -Тарасенко К.В., Тищенко О.В.), позов задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Київської обласної державної адміністрації "Про виділення лісових ділянок у довгострокове тимчасове користування ПП "Центр Ландшафтного дизайну "Едельвейс" від 28.11.2012 № 507. Визнано недійсним договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 13.02.2013 № 11 та зобов'язано ТОВ "ЦЛД "Едельвейс" повернути ДП "Білоцерківське лісове господарство" згадану лісову ділянку.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.02.2016 (Головуючий суддя - Грейц К.В., судді - Бакуліна С.В., Поляк О.І.) постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2015 скасовано, справу скеровано до Господарського суду міста Києва на новий розгляд.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі № 910/13094/15 (суддя Ковтун С.А.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 (головуючий суддя - Гончаров С.А., судді - Корсакова Г.В., Скрипка І.М.), позов задоволено повністю: визнано незаконним та скасовано розпорядження Київської обласної державної адміністрації "Про виділення лісових ділянок у довгострокове тимчасове користування ПП "Центр Ландшафтного дизайну "Едельвейс" від 28.11.2012 № 507; визнано недійсним договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 13.02.2013 № 11; зобов'язано ТОВ "ЦЛД "Едельвейс" повернути ДП "Білоцерківське лісове господарство" згадану лісову ділянку.

Не погоджуючись із прийнятими у справі судовими рішеннями, ТОВ "ЦЛД "Едельвейс" звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016, прийняти у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своєї правової позиції заявник касаційної скарги наголошує на неправильному застосуванні судами статті 21 Цивільного кодексу України, з огляду на відсутність встановлених судами обставин порушення оскаржуваним рішенням Київської ОДА прав та охоронюваних законом інтересів Держлісагенства та Білоцерківського лісгоспу. Встановлена судами обставина невідповідності порядку прийняття оскаржуваного розпорядження Київської ОДА вимогам частини 4 статті 18 Лісового кодексу України не може слугувати підставою для визнання цього розпорядження недійсним, оскільки, на переконання товариства, таке порушення відбулося з вини органу державної влади, який приймав оскаржуване розпорядження. Позбавляючи ТОВ "ЦЛД "Едельвейс" права користування лісовою ділянкою, суди порушили статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР. Крім цього, судами безпідставно застосовано до спірних правовідносин приписи частини 1 статті 51 Водного кодексу України, адже предметом оскаржуваного договору є лісова земельна ділянка з відповідним цільовим призначенням, а не водний об'єкт в розумінні Водного кодексу України. Відтак, пріоритетним є застосування положень саме Лісового, а не Водного кодексу України.

До Вищого господарського суду України надійшло клопотання ТОВ "ЦЛД "Едельвейс" про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, які долучені до матеріалів справи. В силу вимог статті 1115 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції позбавлений можливості надавати оцінку новим доказам у справі.

Відповідно до протоколу Вищого господарського суду України від 21.04.2017, у зв'язку із запланованою відпусткою судді Бакуліної С.В., для розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" у справі №910/13094/15, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Поляк О.І., судді - Яценко О.В., Ходаківська І.П.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 25.04.2017 (головуючий суддя - Поляк О.І., судді - Яценко О.В., Ходаківська І.П.) задоволено клопотання ТОВ "ЦЛД "Едельвейс": продовжено строк розгляду касаційної скарги на п'ятнадцять днів та відкладено її розгляд на 18.05.2017.

Відповідно до протоколу Вищого господарського суду України від 15.05.2017, у зв'язку із запланованою відпусткою судді Яценко О.В., для розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" у справі №910/13094/15, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Поляк О.І., судді - Корсак В.А., Ходаківська І.П.

У зв'язку з перебуванням з 16.05.2017 до 18.05.2017 судді-доповідача Поляк О.І. на лікарняному, розгляд касаційної скарги товариства, призначений на 18.05.2017 не відбувся, про що повідомлено сторін телефонограмами №№141,142,143,144,145 від 16.05.2017.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 19.05.2017 (головуючий суддя - Поляк О.І., судді - Корсак В.А., Ходаківська І.П.) розгляд касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" перенесено на 25.05.2017.

В подальшому, враховуючи зміну складу судової колегії та необхідність додаткового ознайомлення з матеріалами справи, розгляд касаційної скарги ТОВ "ЦЛД "Едельвейс" ухвалою Вищого господарського суду України від 25.05.2017 (головуючий суддя - Поляк О.І., судді - Корсак В.А., Ходаківська І.П.) відкладено на 01.06.2017.

Відповідно до протоколу Вищого господарського суду України від 30.05.2017, у зв'язку із запланованою відпусткою судді Ходаківської І.П., для розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" у справі №910/13094/15, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Поляк О.І., судді - Корсак В.А., Бакуліна С.В.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, розпорядженням виконуючого обов'язки голови Київської обласної державної адміністрації від 28.11.2012 року № 507 вирішено виділити приватному підприємству "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" у довгострокове тимчасове користування строком на 27 років для проведення науково-дослідних робіт та освітньо-виховних цілей лісові ділянки загальною площею 17,0000 га, що знаходяться у постійному користуванні ДП "Білоцерківське лісове господарство", а саме: площею 5,9000 га (квартал 75 виділ 26 Томилівського лісництва), площею 10,4000 га (квартал 77 виділ 6 Томилівського лісництва) та площею 0,7000 га (квартал 77 виділ 9 Томилівського лісництва), та розташовані на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Згадане розпорядження прийнято на підставі погодження ДП "Білоцерківське лісове господарство" (лист від 13.04.2012 № 385) та погодження Київського обласного управління лісового та мисливського господарства (лист від 23.04.2012 № 01-04/604).

На виконання розпорядження, 11.02.2013 між ДП "Білоцерківське лісове господарство" та ПП "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" укладено договір про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою № 11, який зареєстровано Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства 25.02.2013 за № 1 (далі за текстом - Договір від 25.02.2013 за № 1).

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 15.05.2015, ТОВ "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" є правонаступником ПП "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс".

Предметом спору у справі, що переглядається є вимога прокурора, підтримана позивачами про визнання незаконним та скасування розпорядження Київської обласної державної адміністрації "Про виділення лісових ділянок у довгострокове тимчасове користування ПП "Центр Ландшафтного дизайну "Едельвейс" від 28.11.2012 №507, визнання недійсним договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 13.02.2013 № 11 та зобов'язання товариства повернути Білоцерківському лісгоспу лісову ділянку, що є предметом Договору від 25.02.2013 за № 1.

Розглядаючи позовну вимогу про визнання незаконним та скасування розпорядження Київської ОДА від 28.11.2012 №507, суди, керуючись вимогами статей 16, 18 Лісового кодексу, з огляду на встановлені обставини недотримання як Київською ОДА, так і ТОВ "ЦЛД "Едельвейс" встановленого частиною 4 статті 18 Лісового кодексу України порядку погодження надання у довгострокове користування лісової земельної ділянки для науково-дослідних та освітньо-виховних цілей, дійшли висновку про невідповідність оскаржуваного розпорядження у цій частині вимогам Лісового кодексу України. Щодо наданої у користування лісової ділянки, яка знаходиться на земельній нелісовій ділянці у кварталі 77 виділі 9 Томилівського лісництва площею 0,7000 га, суди дійшли висновку про розташування на ній водного об'єкту загальнодержавного значення, який було надано ТОВ "ЦЛД "Едельвейс" за оскаржуваним розпорядженням у користування для цілей, які суперечать частині 1 статті 51 Водного кодексу України.

За встановлених обставин, суди дійшли висновку про наявність визначених у статті 21 Цивільного кодексу України правових підстав для визнання згаданого розпорядження незаконним та його скасування.

Як наслідок, укладений між Державним підприємством "Білоцерківське лісове господарство" та Приватним підприємством "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 13.02.2013 № 11 визнано недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України як такий, що суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Земельні ділянки зобов'язано повернути державі в особі Білоцерківського лісгоспу.

Направляючи справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України постановою від 16.02.2016 наголосив на необхідності з'ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору по суті. Зокрема:

- яке право Державного агентства лісових ресурсів України намагається захистити та відновити прокурор, з урахуванням тієї обставини, що Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, який є територіальним органом Державного агентства лісових ресурсів України листом від 23.04.2012 № 01-04/604 реалізовано обов'язок погодження виділення лісових ділянок у користування у період дії попередньої редакції статті 18 Лісового кодексу України;

- чи надавався водний об'єкт, який розташовано у кварталі 77, виділ 9 окремо у водокористування ДП "Білоцерківське лісове господарство" та яким чином і для яких цілей даний ставок використовувався ним;

- чи було вилучено спірну нелісову земельну ділянку зайняту водним об'єктом у постійного землекористувача та переведено цієї земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення до категорії земель водного фонду.

Переглядаючи у касаційному порядку прийняті за результатами повторного розгляду справи рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016, Вищий господарський суд України зауважує, що наведені вище вказівки не були виконані судами.

Так, розглядаючи справу, судами з'ясовано, що на момент прийняття спірного розпорядження набрав чинності Закон України від 16.10.2012 № 5456-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації повноважень органів виконавчої влади у сфері екології та природних ресурсів, у тому числі на місцевому рівні", яким, зокрема, внесено зміни до статті 18 Лісового кодексу України, щодо погодження виділення лісів у довгострокове тимчасове користування саме центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

При цьому, як встановлено господарськими судами, погодження щодо виділення ПП "Центр Ландшафтного дизайну "Едельвейс" в довгострокове тимчасове користування лісових ділянок загальною площею 17 га було надано ДП "Білоцерківське лісове господарство" листом від 13.04.2012 № 385, а Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства - листом від 23.04.2012 № 01-04/604, тобто більше ніж за півроку до прийняття спірного розпорядження від 28.11.2012 та вступу у законну силу згаданих змін до статті 18 Лісового кодексу України.

Судами як при первісному, так і при повторному розгляді справи не з'ясовано коли саме звернувся відповідач-2 до Київської ОДА з відповідним клопотанням про надання спірної лісової ділянки у тимчасове користування, та чи саме його дії мали наслідком прийняття спірного розпорядження обласною адміністрацією після набрання чинності нової редакції частини 4 статті 18 Лісового кодексу України.

Направляючи справу на новий розгляд колегія суддів також наголошувала на необхідності врахування правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у відповідному рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (заява N 29979/04). У цій справі Європейським судом з прав людини зауважено, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

В силу вимог статті 119 Конституції України саме на державні адміністрації, як на органи виконавчої влади покладено обов'язок забезпечення виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади, тобто приймаючи оскаржуване розпорядження та надаючи спірні лісові ділянки у користування відповідачу 2, саме адміністрація мала б врахувати зміни, внесені відповідним законом до статті 18 Лісового кодексу України та вчинити відповідні дії, як, наприклад, відкласти прийняття розпорядження до отримання відповідного дозволу, зобов'язання відповідача отримання цього дозволу тощо.

За викладених обставин, суд касаційної інстанції не може погодитися з висновком судів стосовно бездіяльності відповідача 2 та покладення саме на нього відповідальності за прийняття Київською ОДА розпорядження за відсутності погодження центрального органу виконавчої влади з посиланням на визначений у законі обов'язок отримати відповідне погодження у Державного агентства лісових ресурсів України.

Крім того, суд касаційної інстанції також вважає висновок судів стосовно того, що Київська ОДА прийняла оскаржуване розпорядження та надала у користування спірні лісові ділянки, що знаходяться у кварталі 75 виділ 26 та кварталі 77 виділ 6, виділ 9 за відсутності погодження центрального органу виконавчої влади зробленим без врахування наступного.

Так, судами залишено поза увагою, що згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 №458/2011 останнє є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері лісового та мисливського господарства і здійснює повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Пунктом 4.26, наявного у матеріалах справи (т. 2, арк. 220), Положення про Київське обласне та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства, затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 12.11.2012 №401, яким Державне агентство лісових ресурсів України делегувало обласному управлінню повноваження щодо погодження виділення лісів у довгострокове тимчасове користування. Так, згадане положення затверджено Держлісагентством України уже після прийняття Закону України від 16.10.2012 № 5456-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації повноважень органів виконавчої влади у сфері екології та природних ресурсів, у тому числі на місцевому рівні" та за декілька днів до вступу його у законну силу. При цьому, судами не встановлено, що станом на момент прийняття оскаржуваного розпорядження Держлісагенство України внесло зміни до згаданого пункту 4.26 чи делегувало ці повноваження комусь іншому. Згідно наявних в матеріалах справи пояснень представника Держлісагенства України, на сьогодні діє саме такий порядок погодження.

Отже, наведене спростовує доводи прокурора покладені в основу висновків судів першої та апеляційної інстанцій стосовно прийняття Київською ОДА розпорядження від 28.11.2012 №507 без погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а саме Державним агентством лісових ресурсів України, що нівелює порушення прав останнього, як позивача у даній справі з цих підстав.

Встановлені судами обставини та викладені вище норми матеріального права унеможливлюють висновок щодо наявності правових підстав для визнання оскаржуваного розпорядження Київської ОДА недійсним як такого, що прийняте за відсутності погодження передбаченого частиною 4 статті 18 Лісового кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 07.12.2016 у справі №906/1376/15.

Вирішуючи спір суди також виходили з того, що окрім порушення частини 4 статті 18 Лісового кодексу України, ухвалюючи спірне розпорядження та укладаючи на виконання цього розпорядження договір, відповідачі припустилися порушень статті 51 Водного кодексу України та інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки лісова ділянка, яка знаходиться у кварталі 77 виділ 9 - площею 0,7000 га, за висновком судів є ставком, який відноситься до водних об'єктів загальнодержавного значення.

Проте, такий висновок судів не ґрунтується на нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини сторін та наявних в матеріалах справи доказах.

Так, пунктом 1 розпорядження Київської ОДА від 28.11.2012 №507 вирішено виділити приватному підприємству "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" у довгострокове тимчасове користування строком на 27 років для проведення науково-дослідних робіт та освітньо-виховних цілей лісові ділянки загальною площею 17,0000 га, що знаходяться у постійному користуванні ДП "Білоцерківське лісове господарство", а саме: площею 5,9000 га (квартал 75 виділ 26 Томилівського лісництва), площею 10,4000 га (квартал 77 виділ 6 Томилівського лісництва) та площею 0,7000 га (квартал 77 виділ 9 Томилівського лісництва), та розташовані на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Відповідно до пункту 1 договору від 13.02.2013 №11 сторона 1 (ДП "Білоцерківське лісове господарство") виділяє, а сторона 2 (ПП "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс") приймає у строкове платне довгострокове тимчасове користування без вилучення лісові ділянки з метою використання корисних властивостей лісів для проведення науково-дослідних робіт та освітньо-виховних цілей.

Отже, предметом як спірного розпорядження, так і договору є надання у тимчасове користування саме лісових ділянок.

За приписами статей 16, 18 Лісового кодексу України об'єктами тимчасового користування є лісові ділянки. Порядок надання лісових ділянок у користування унормовано постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 №761, якою затверджено Порядок спеціального використання лісових ресурсів (далі за текстом - Порядок) та Наказом Міністерства Аграрної політики та продовольства від 14.08.2012 №502 затверджено Правила використання корисних властивостей лісів (далі за текстом - Правила). Лісові ділянки надаються з метою використання корисних властивостей лісів для освітньо-виховних цілей та проведення науково-дослідних робіт з урахуванням програм розвитку лісового господарства областей, а такожматеріалів лісовпорядкування (пункти 1, 31,34 Порядку).

Відповідно до розділу ІІ Правил, використання корисних властивостей лісів у порядку спеціального використання здійснюється на виділених для цієї мети лісових ділянках. Виділення лісових ділянок у тимчасове користування здійснюється без вилучення земельної лісової ділянки у постійного лісокористувача (власника лісів).

Виділення лісової ділянки на місцевості для використання корисних властивостей лісів здійснює постійний лісокористувач (власник лісів).

Передача лісової ділянки тимчасовому лісокористувачу проводиться за актом приймання-передачі з дотриманням вимог Порядку спеціального використання лісових ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2007 року N 761, та цих Правил.

Стаття 1 Лісового кодексу під поняттям лісової ділянки визначає ділянку лісового фонду України з визначеними межами, яка виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.

Лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Окремо частина 6 статті 1 Лісового кодексу України визначає земельну лісову ділянку, тобто земельну ділянку лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства.

Системний аналіз цієї статті дає підстави для висновку про те, що лісові ділянки розташовуються на земельних лісових ділянках. До того ж, лісова ділянка та земельна лісова ділянка є різними об'єктами правовідносин.

Оскільки ліс є природним комплексом, у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав'яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов'язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище, природнім є розташування у лісі водного об'єкту. При цьому, водний об'єкт, який знаходиться на земельній ділянці у лісі не є лісовою ділянкою.

Відповідно до статті 1 Водного кодексу України, водним об'єктом є природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал, а також водоносний горизонт). Водні ресурси - обсяги поверхневих, підземних і морських вод відповідної території. Водокористування - використання вод (водних об'єктів) для задоволення потреб населення, промисловості, сільського господарства, транспорту та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод та інші види використання вод (водних об'єктів);

За змістом статей 6, 7, 8 Водного кодексу України водними відносинами є відносини з використання, охорони та відтворення водних ресурсів.

Відповідно до статті 46 Водного кодексу України водокористування може бути двох видів - загальне та спеціальне.

Згідно зі статтею 47 Водного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) загальне водокористування здійснюється громадянами для задоволення їх потреб (купання, плавання на човнах, любительське і спортивне рибальство, водопій тварин, забір води з водних об'єктів без застосування споруд або технічних пристроїв та з криниць) безкоштовно, без закріплення водних об'єктів за окремими особами та без надання відповідних дозволів.

Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб. Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу. Порядок погодження та видачі дозволів на спеціальне водокористування затверджується Кабінетом Міністрів України. Спеціальне водокористування є платним. (статті 48, 50 Водного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 51 Водного кодексу України, порушення якої встановлено судами, передбачено водокористування на умовах оренди згідно, з яким водні об'єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях.

Право водокористування на умовах оренди оформляється договором, погодженим з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища. У разі укладення договору обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим такий договір погоджується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, а договір, укладений органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим. Договори, що укладаються Кабінетом Міністрів України, не потребують погоджень з іншими органами. Умови, строки і збір за оренду водних об'єктів (їх частин) визначаються в договорі оренди за згодою сторін.

Частиною 4 статті 59 Земельного кодексу України передбачено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Розглядаючи спір по суті заявлених вимог, судами не було встановлено, що предметом оскаржуваного розпорядження Київської ОДА та договору від 13.02.2013 №11 є передача у водокористування (оренду) водного об'єкту або у користування земельної ділянки водного фонду та їх використання. Матеріали справи не містять доказів переведення земельної ділянки лісогосподарського призначення площею 0,7000 га (квартал 77 виділ 9 Томилівського лісництва) до земель водного фонду.

Водночас, саме по собі зазначення у договорі про розміщення на земельній лісовій ділянці ставка не свідчить про надання цього об'єкту в оренду чи у інше водокористування за спірним договором, оскільки, як уже було зазначено, предметом як оскаржуваного прокурором розпорядження Київської ОДА, так і договору від 13.02.2013 №11 є використання корисних властивостей лісів у межах виділених для цих цілей лісових ділянок.

Отже, оскільки судами не встановлено наявності між сторонами відносин з використання вод (водного об'єкту) на умовах оренди, як і не встановлено надання у користування земельної ділянки водного фонду, на якій розташовано ставок, суд касаційної інстанції вважає безпідставним застосування до спірних правовідносин сторін статті 51 Водного кодексу України у контексті встановленого судами порушення порядку надання водного об'єкту у користування.

При цьому, судами також залишено поза увагою умови розділу 4 договору від 13.02.2013 №11 щодо розміру плати за користування лісовою ділянкою. Так, за користування лісовою ділянкою відповідач 2 сплачує збір за спеціальне використання лісових ресурсів, розмір якого встановлюється рішенням Київської обласної ради, що також вказує на те, що предметом договору є саме лісові ресурси, а не земельна ділянка чи водний об'єкт.

Безпідставним, на переконання суду касаційної інстанції, є також надання ставку, розміщеному, як встановлено судами, у кварталі 77 виділі 9 Томилівського лісництва, статусу водного об'єкту загального державного значення з посиланням на відсутність цього водного об'єкту в переліку річок та водойм України, що віднесені до водних об'єктів місцевого значення, затвердженому наказом Державного комітету України по водному господарству від 03.06.1997 №41. Такий висновок суперечить як приписам статті 5 Водного кодексу України, так і положенням згаданого наказу від 03.06.1997 №41.

Відповідно до приписів статті 5 Водного кодексу України до водних об'єктів загальнодержавного значення належать:

1) внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів;

2) підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання;

3) поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків;

4) водні об'єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних.

До водних об'єктів місцевого значення належать:

1) поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до водних об'єктів загальнодержавного значення;

2) підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.

Наказом Державного комітету України по водному господарству від 03.06.1997 №41, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 06.01.1998 за №2/2442, затверджено перелік річок та водойм України, що віднесені до водних об'єктів місцевого значення.

Водночас, зі змісту цього наказу вбачається, що законодавцем охоплено лише водні об'єкти місцевого значення, які знаходяться на території Одеської, Миколаївської, Херсонської, Запорізької, Донецької областей та Автономної Республіки Крим.

Відтак, оскільки наказ не містить прямої вказівки, за якою усі інші об'єкти водного значення, які знаходяться на території України, за виключенням тих, що визначені у наказі, відносяться до об'єктів загальнодержавного значення, то відсутність водного об'єкту у згаданому переліку не є підставою вважати, що водний об'єкт площею 0,7 га, що знаходиться у Томилівському лісництві, квартал 77 виділ 9 на території Шкарівської сільської ради в адміністративних межах Білоцерківського району Київської області, відноситься до об'єктів загальнодержавного значення.

Відповідність спірного водного об'єкту законодавчим ознакам характерним для водного об'єкту загальнодержавного значення судами не встановлено.

Отже, підсумовуючи, суд касаційної інстанції зазначає, що ті підстави позову, які були предметом дослідження у судів попередніх інстанцій при первісному розгляді даної справи, а саме не відповідність частині 4 статті 18 Лісового кодексу України та статті 51 Водного кодексу України спірних розпорядження та договору не знайшли свого підтвердження в ході касаційного перегляду справи.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що при новому розгляді прокурор доповнюючи та додатково обґрунтовуючи позовні вимоги (т.2 арк. 181-184) додатково наголосив на тому, що передача ставка у складі лісової ділянки протирічить саме Лісовому кодексу України, а не статті 51 Водного Кодексу України. А також, змінюючи та доповнюючи підстави позову, прокурор у заяві (т.2 арк. 181-184) наголосив, що позов підлягає задоволенню також у зв'язку з тим, що товариство з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" не займається науково-дослідними та освітньо-виховними роботами.

Суд касаційної інстанції розцінює вказані пояснення як додатково заявлені підстави позову, які не були предметом дослідження при первісному розгляді справи. Втім, і при повторному розгляді судами не з'ясовувалась відповідність оскаржуваного прокурором розпорядження Київської ОДА та умов договору від 13.02.2013 №11 щодо передачі у складі лісової ділянки водного об'єкту саме положенням лісового законодавства України.

Так, як уже зазначалось, об'єктами тимчасового користування є лісові ділянки (статті 16, 18 Лісового кодексу України).

Відповідно до статті 1 Лісового кодексу України лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі. Лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Виділення лісових ділянок здійснюється на підставі матеріалів лісовпорядкування (пункти 1, 31, 34 Порядку).

Як убачається із матеріалів справи, пунктом 2.2 договору сторони погодили, що виділення лісових ділянок покладається на Білоцерківський лісгосп, а межі цих лісових ділянок, за умовами пункту 2.6 визначаються в натурі межовими знаками, збереження яких покладається на товариство.

Отже, враховуючи положення Порядку та умови договору, суд касаційної інстанції вважає, що виділена в натурі у тимчасове користування лісова ділянка може не співпадати (бути меншою) з розмірами виділу, у якому вона розташована, а відтак і не свідчити про фактичне передання у складі лісової ділянки водного об'єкта.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б визначали розмір фактично переданої лісової ділянки та її місцерозташування у кварталі 77 виділі 9 Томилівського лісництва. Такими доказами є акт прийому передачі, передбачений пунктом 2.4 договору, акт про встановлення на місцевості межових знаків тощо.

Матеріалами справи також не підтверджується, що виділ 9 у кварталі 77 Томилівського лісництва є ставком, водне дзеркало якого займає увесь виділ. Дійсно, відповідно до таксаційного опису (т. 1 арк. 105) у виділі 9 значиться ставок. При цьому, рекреаційна характеристика визначена як відкриті простори без дерев. Таксаційний опис не містить ні площі ставка, ні даних, що ставок займає усю площу виділу 9, ні даних щодо того, яку площу займають відкриті простори.

Наявні в матеріалах справи таксаційні описи за різні роки, зокрема 1983, 1994 (т.2 арк. 11-14) вказують, що розмір ставка становить 0,6 га, довжина складає 0 км., ширина 0 м. Відповідно до проекту організації та розвитку лісового господарства (т. 1 арк. 105), ставок має площу 0.7 га.

Суди не надали належної оцінки акту обстеження земельної ділянки від 21.04.2015 №04-19/21 (т. 1, арк. 209) за даними якого водойма є заболоченою. при цьому, відсутні дійсні розміри водойми.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б встановлювали дійсний розмір ставка на момент передачі, а також його розташування на земельній ділянці площею 0,7 га у кварталі 77 виділі 9 Томилівського лісництва, як суд першої, так і суд апеляційної інстанції зробили передчасні висновки щодо того, що увесь виділ 9 є ставком.

За приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, як унормовано статтею 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Встановлення наведених обставин має визначальне значення для з'ясування правомірності передачі лісових ділянок у тимчасове користування за оскаржуваним прокурором розпорядження Київської ОДА та договором від 13.02.2013 №11 та відповідність такої передачі положенням Лісового Кодексу України.

Крім того, слід також зазначити, що вирішуючи спір щодо передачі водного об'єкта у складі лісової ділянки, крім вищезазначеного, необхідно оцінити зміст розпорядження та умови договору (ціль та мету) та визначитись щодо того, чи означає передача у користування лісової ділянки із визначеними лісовпорядною документацією межами, передачу самого водного об'єкта (водного дзеркала) у будь-яке користування.

Відтак, колегія суддів вважає передчасними висновки судів про наявність підстав для визнання оскаржуваного прокурором розпорядження та договору від 13.02.2013 № 11 недійсним в частині надання у користування лісової ділянки, розміщеної у кварталі 77 виділі 9 Томилівського лісництва. Що стосується передачі у користування лісових ділянок, розташованих у кварталі 75, виділ 26, кварталі 77 виділ 6 Томилівського лісництва, то порушень законодавства в цій частині касаційною інстанцією не встановлено.

Крім того, суд касаційної інстанції наголошує на тому, що будь-яке порушення умов договору щодо використання лісових ділянок не у спосіб передбачений договором є підставою для його розірвання.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували всі суттєві обставини справи, що мають значення для вирішення спору, не надали їм в порушення статті 43 Господарського процесуального кодексу України належної юридичної оцінки, у зв'язку з чим дійшли передчасних висновків.

В силу вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, Вищий господарський суд України вважає за необхідне скасувати прийняті у справі судові рішення з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно з'ясувати всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для їх розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від цього прийняти обґрунтоване та законне рішення.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі № 910/13094/15 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді С.В. Бакуліна

В.А. Корсак