ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2017 р.Справа № 922/1236/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Малихіній М.П.

розглянувши справу

за позовом приватного підприємства «АНТАР 2», 64132, Харківська область,

Первомайський район, с. Червоне, вул. Польова, 1-а, ;

до фермерського господарства «Ваткін», 62440, Харківська область, Харківський район, с. Черкаські Тишки, вул. Лугова, 53, ;

про стягнення 197326,67 грн.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність б/н від 03.04.2017);

відповідача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 25.04.2017).

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Суть спору:

Приватне підприємство «АНТАР 2» звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до фермерського господарства «Ваткін» про стягнення основного боргу у сумі 101550,00 грн., інфляційних втрат у сумі 87204,67 грн. та 3% річних у сумі 8572,00 грн. Також просить стягнути з відповідача судовий збір.

Свої вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором №2/04 про надання послуг від 30.04.2014 щодо своєчасної оплати коштів за послуги з культивації на земельних ділянках відповідача площею 305,00 та 372,00 га. Здійснюючи правове обґрунтування посилається на ст.ст. 174,175, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 525, 526, 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.04.2017 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.05.2017 о 11:00 год.

Суд перейшов до розгляду справи по суті 11.05.2017.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач у відзиві на позов, а його повноважний представник у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що відповідно до п.2.1. договору надані послуги замовник зобовязується оплатити по ціні 1 га, згідно із рахунком-фактурою на оплату за фактично виконані обєми роботи на підставі акту виконаних робіт.Так, виходячи із положень цього пункту договору, обовязок щодо належного оформлення рахунків-фактур та надання їх замовникові, покладений на виконавця, а початок перебігу строку виконання відповідачем зобовязання щодо оплати за надані послуги повязано з певною подією фактом надання позивачем на адресу відповідача рахунків-фактур та актів виконаних робіт за фактом надання послуг, які повинні бути оформлені належним чином. Наголосив, що рахунок-фактура виписується при виконанні будь-яких робіт чи надані послуг, а також при продажу продукції та інших товарів. Цей документ є обовязковим тільки в тому випадку, якщо організація знаходиться на загальній системі оподаткування, при якій сплачується і відшкодовується податок на додану вартість, а також він обовязково вказується у документах. Рахунок-фактура необхідний для відображення операції в податковому обліку, оскільки основне його призначення відобразити ПДВ по тих товарах або послугах, які планується передати або надати за договором. Зауважив, що виходячи зі змісту положень п.21 Постанови КМ України №247 від 19.03.1997, рахунок-фактура є первинним бухгалтерським документом. Аналогічна позиція щодо визнання рахунку-фактури первинним бухатерським документом, викладена в ухвалі ВАС України №К 1630/07 від 21.01.2009. Так, ФГ «Ваткін» не порушило зобовязання за договором, оскільки позивачем не надано докази того, що ПП «АНТАР 2» належним чином виконувало свої зобовязання за договором в частині виставлення ФГ «Ваткін» відповідних рахунків-фактур за фактом надання послуг, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

З метою надання можливості позивачу надати письмові пояснення щодо відзиву на позов відповідача, судом було оголошено переву у судовому засіданні до 24.05.2017 о 12:00 год.

Позивач надав письмові пояснення (вх. №16557 від 22.05.2017), які долучено судом до матеріалів справи.

Відповідач подав через канцелярію суду відзив на письмові пояснення (вх.№16990 від 24.05.2017), який долучено судом до матеріалів справи.

Позивач у письмових поясненнях (вх.№16557 від 22.05.2017), а його повноважний представник у судовому засіданні зазначив, що у договорі чітко зазначений строк протягом якого має бути проведено розрахунок між позивачем та відповідачем. У актах приймання-передачі виконаних робіт зазначено обєм та вартість виконаних робіт, крім того, вказано, що цей акт є основою для розрахунків, порядок яких визначений у договорі. Акти приймання-передачі виконаних робіт підписані як позивачем, так і відповідачем, а тому є всі підстави вважати, що сума є узгодженою. Сторони дійшли згоди в акті приймання-передачі виконаних робіт щодо вартості виконаних та порядку розрахунків, та зазначили, що порядок передбачений у договорі дотриманий. На підставі того, що відповідачем не оскаржується вартість виконаних робіт, посилання на ненадання рахунку-фактури як умову, що перешкоджала виникненню права вимоги позивача до відповідача є безпідставною. Зауважив, що договором передбачено обовязок відповідача оплатити послуги протягом 7 банківських днів від дня підписання акту приймання-передачі виконаних робіт, а тому в осаннього був обовязок здійснити оплату у строк до 10.06.2014, у звязку із чим відповідач, починаючи з 10.06.2014 вважається таким, що прострочив виконання зобовязання. Щодо обовязку виписувати рахунок-фактуру, вказав, що рахунок-фактура не є первинним документом відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», на підтвердження чого зазначив роз'яснення Державної фіскальної служби України у листі від 28.09.2015 №9062/Б/99-99-17-02-02-14 та правову позицію ВГС України, викладену у постанові від 24.01.2017 у справі №922/2395/16. Зауважив, що посилання представника відповідача на ненадання рахунку-фактури як на відкладальну умову, що є простроченням кредитора є безпідставним та суперечить нормам діючого законодавства та практиці ВСУ.

Відповідач у відзиві на письмові пояснення позивача (вх. №16990 від 24.05.2017), а його повноважний представник у судовому засіданні вказав, що посилання позивача на те, що рахунком-фактурою має бути узгоджена саме ціна, є його субєктивною думкою щодо сприймання п.2.1 договору. Зі змісту п.2.4 та п.2.1 договору вбачається, що розрахунок за надані послуги проводиться шляхом передплати або протягом семи банківських днів з моменту підписання акту виконаних послуг, згідно із рахунокм-фактурою на оплату за фактично виконані обєми роботи на підставі акту виконаних робіт. Тобто позивач після підписання сторонами акту виконаних послуг повинен був надати відповідачу рахунок-фактуру протягом семи банківських днів для подальшої оплати за фактично виконані обєми роботи, що здійснюється на підставі вищезазначеного акту виконаних робіт. Представник відповідача наголосив, що обовязковою умовою щодо сплати за виконані роботи є два документи: акт виконаних послуг та рахунок-фактура, які згідно з умовами договору є невід'ємними частинами щодо можливості виконання відповідачем покладених на нього зобовязань та такими, що не підпадають під положення ч.1 ст.212 ЦК України, у звязку із тим, що особи, які уклали цей договір, обумовили настання або зміну прав та обовязків всіма обставинами, щодо яких невідомо було, настануть вони чи ні, а факт надання позивачем відповідачу рахунку-фактури не є такою відкладальною обставиною, так як її настання заздалегідь було обумовлено сторонами, тобто вона підпала під положення ч.1 ст.530 ЦК України, в якій зазначено, що зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений на подію, яка має неминуче настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідач стверджує, що рахунок-фактура це первинний бухгалтерський документ і виконує дві функції. По-перше, він являє собою пропозицію сплатити певну суму грошей, а по-друге, може свідчити про факт отримання товарів (послуг). Тому невиконання позивачем умов п.2.1 та п.2.4 договору в частині строку надання документів, не покладають на теперішній час (до надання рахунку-фактури) на відповідача зобовязання щодо сплати, у звязку із чим строк виконання їх не настав, а тому стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних від простроченої суми є такими, що суперечать змісту договору та нормам чинного законодавства України.

Відповідно до ст.77 ГПК України судом було оголошено перерву у судовому засіданні до 25.05.2017 о 11:00 год.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та у письмових поясненнях (вх.№16557 від 22.05.2017).

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та на письмові пояснення позивача (вх. №16990 від 24.05.2017).

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. З ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому доходить висновку про можливість розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

У ч. 1 ст. 174 ГК України закріплено, що господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Згідно із положеннями ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

30 квітня 2014 року між фермерським господарством «ВАТКІН» (далі, замовник) та приватним підприємством «Антар 2» (далі, виконавець) було укладено договір №2/04 на виконання послуг (далі, договір).

Відповідно до п.1.1. договору виконавець зобовязується за заявкою замовника надати послуги культивації на земельних ділянках замовника.

Розділ 2 договору містить положення щодо вартості виконаних послуг і порядку розрахунку.

Так, згідно із п.2.1. договору надані послуги замовник зобовязується оплатити за ціною за 1 га. Згідно із рахунком-фактури на оплату за виконані обсяги на підставі акту виконаних робіт.

У п.2.2. договору сторони дійшли згоди, що плата послуги складає 150,00 грн. за 1 га, в т.ч. ПДВ 25,00 грн.

Згідно із п.2.3 договору доказом надання послуг, являється підписаний сторонами цього договору, акт виконаних послуг з зазначенням фактично обробленої кількості га.

Із матеріалів справи вбачається, що 30 травня 2014 року сторонами було підписано два акти прийому-передачі надання робіт (послуг), а саме: акт №3/05 прийому-передачі надання робіт (послуг) від 30.05.2014 та акт №4/05 прийому-передачі надання робіт (послуг) від 30.05.2014, за якими загальна вартість робіт (послуг) виконавця за звітній період склала 101550,00 грн.

Згідно з п.2.4. договору розрахунок за надані послуги проводиться шляхом передоплати або протягом семи банківських днів, з дати підписання акта виконаних послуг шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок, готівкою в касу підприємства.

Позивач стверджує, що відповідач свого обовязку щодо сплати коштів за надані послуги у визначений стронами строк не виконав, у звязку із чим йому було надіслано претензію про стягнення заборгованості за договором від 01.12.2016 №14.

На надіслану претензію відповідач направив лист від 27.12.2016 вих. №40, в якому повідомив, що вказану претензію було отримано відповідачем лише 27.12.2016, у звязку із чим строк її розгляду відповідно до чинного законодавства спливає 27.01.2017, тому зобовязався надати відповідь на претензію у строк, передбачений законодавством.

Як зазначає позивач відповідач на надіслану йому претензію не відповів, коштів за надані послуги за договором №2/04 на надання послуг від 30.04.2014 не сплатив. У звязку із чим позивач звернувся до суду за захистом свого права.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із положеннями ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України субєкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що позивач свої зобовязання за договором №2/04 на надання послуг від 30.04.2014 виконав, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами прийому-передачі надання робіт (послуг) (а.с.23), а саме: актом №3/05 прийому-передачі надання робіт (послуг) від 30.05.2014 щодо надання ПП «Антар 2» послуг з культивації земельних ділянок позивача площею 305 га на суму 45750,00 грн. та актом №4/05 прийому-передачі надання робіт (послуг) від 30.05.2014 щодо надання послуг з культивації земельних ділянок площею 372 га на суму 55800,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи та визнається відповідачем акти від 30.05.2014 підписані представниками як ФГ «ВАТКІН», так і ПП «Антар 2», чим підтверджено, що роботи (послуги), передбачені договором, надані виконавцем в установлений строк, у повному обсязі із дотриманням інших умов договору. В актах вказано вартість наданих робіт (послуг) виконавця, при цьому загальна вартість наданих позивачем послуг відповідачу складає 101550,00 грн.

Частиною 1 ст.530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п.2.4. договору розрахунок за надані послуги проводиться шляхом передоплати або протягом семи банківських днів, з дати підписання акта виконаних послуг шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок, готівкою в касу підприємства.

Із матеріалів справи вбачається, що акти прийому-передачі наданих робіт (послуг) (а.с.23) були підписані сторонами 30 травня 2014 року.

Таким чином, з огляду на норми чинного законодавства України та п.2.4. договору, строк оплати за виконані послуги настав 10.06.2017.

Щодо твердження відповідача про те, що рахунок-фактура є первинним бухгалтерським документом і згідно із п.2.4 та п.2.1. договору позивач повинен був надати відповідачу рахунок-фактуру протягом семи банківських днів для подальшої оплати за фактично виконані обєми роботи на підставі акту виконаних робіт, а так як цього обовязку останній не виконав, то строк виконання зобовязання відповідачем щодо сплати не настав, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно із положеннями ст.9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Державна фіскальна служба України у листі від 28.09.2015 №9062/Б/99-99-17-02-02-14 розяснила, що рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а має лише інформаційний характер. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставлені (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги. Факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений видатковою накладною постачальника або актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг).

Аналогічне розяснення міститься у листі Міністерства фінансів України від 30.05.2011 р. N 31-08410-07-27/13794.

Таким чином, посилання відповідача на те, що рахунок-фактура є первинним бухгалтерським документом є безпідставним.

Щодо ненастання строку виконання зобовязання відповідачем щодо сплати наданих послуг, то суд зазначає, що факт з отримання послуг з культивації земельних ділянок площею 305 га та площею 372 га за договором підтверджується актами приймання-передачі наданих робіт (послуг), в яких, зокрема, зазначені обсяги та вартість робіт (послуг) виконавця за звітній місяць, що в загальній сумі складає 101550,00 грн.

Водночас в цих актах також вказано та підтверджено підписами сторін, що акт являється підставою для розрахунків, порядок яких визначений у договорі.

У п.2.4. договору зазначено, що розрахунок за надані послуги проводиться шляхом передоплати або протягом семи банківських днів, з дати підписання акта виконаних послуг шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок, готівкою в касу підприємства.

З урахуванням наведених положень укладеного сторонами договору, виходячи з факту підписання сторонами акту приймання-передачі наданих робіт (послуг), строк виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг станом на час вирішення спору є таким, що настав. Розрахунки мали бути здійснені відповідачем протягом 7 банківських днів з дати підписання акта прймання-передачі наданих робіт (послуг).

Суд зазначає, рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є невідкладною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку сплатити надані послуги (постанова Вищого господарського суду України від 24 січня 2017 року по справі № 922/2395/16). Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №37/405 від 29.09.2009.

З огляду на викладене, посилання відповідача на те, що строк виконання його зобовязання щодо оплати не настав, так як позивач не надав йому рахунок-фактуру є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд доходить висновку, що відповідач є таким, що просторочив виконання грошового зобовязання на суму 101550,00 грн.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 8572,00 грн. за період з 07.06.2014 по 11.04.2017 та інфляційних втрат у розмірі 87204,67 грн. за період з 01.06.2014 по 28.02.2017, суд керується положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат (а.с.62) на предмет відповідності вимогам чинного законодавства України, з огляду на те, що прострочення оплати за договором (акти приймання-передачі виконаних робіт (послуг) підписано 30.05.2014) розпочалося з 11.06.2014, суд дійшов висновку, що позивачем неправильно визначено дату, з якої відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобовязання. Однак, суд перевіривши нарахування 3 % річних за період з 11.06.2014 по 11.04.2017 на суму 8638,71 грн. та інфляційних втрат за період з 11.06.2014 по 28.02.2017 на суму 87204,67 грн., дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 8572,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 87204,67 грн. є обгрунтованими та правомірними, у зв'язку із чим підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 49 ГПК України та покладає витрати по сплаті судового збору у розмірі 2959,90 грн. на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 4, 4-3, 4-5, 12, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з фермерського господарства «Ваткін» (62440, Харківська область, Харківський район, с. Черкаські Тишки, вул. Лугова, 53, ) на користь приватного підприємства «АНТАР 2» (64132, Харківська область, Первомайський район, с. Червоне, вул. Польова, 1-а, ) основного боргу у сумі 101550,00 грн., інфляційних втрат у сумі 87204,67 грн., 3% річних у сумі 8572,00 грн.та 2959,90 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.05.2017 р.

Суддя ОСОБА_3