ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р. Справа № 922/23/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Камишева Л.М., суддя Плахов О.В.,

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 на підставі довіреності від 11.12.2015р.,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (вх.№891 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2017р. у справі №922/23/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка, Харківська обл.

про стягнення 162793,17 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" 162 793, 17грн., з яких 7 659, 74грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00009460 від 24.01.2014р.; 149 007, 74грн. збитків; 1 430, 65грн. пені; 430, 06 грн. 3% річних; 4 264, 98грн. інфляційних витрат.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.02.2017р. у справі №922/23/17 (суддя Байбак О.І.) позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" 7 659, 74грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00009460 від 24.01.2014р.; 428, 57грн. 3% річних; 3 812, 90грн. інфляційних витрат; 381, 94грн. пені; 184, 25грн. судового збору; в решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду від 22.02.2017р. в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 149 007, 74грн. та в цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Порше Лізинг Україна" в частині стягнення збитків у розмірі 149 007, 74грн. задовольнити; в іншій частині рішення господарського суду від 22.02.2017р. залишити без змін.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що при укладенні сторонами договору фінансового лізингу позивач сподівався отримати доходи впродовж дії договору, при належному виконанні умов договору відповідачем у вигляді процентів і комісій, які входять до складу щомісячного лізингового платежу у відповідності до пункту 12.9 договору фінансового лізингу, а також на відшкодування всіх збитків, заподіяних невиконанням або неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань, що передбачено пунктами 8.3.2., 8.6. договору.

Як зазначає апелянт, враховуючи небажання відповідача виконувати умови договору, неможливість за рахунок власних виробничих ресурсів стягнути заборгованість за договором та повернути обєкт лізингу, який є власністю апелянта, останній з метою зберігання транспортного засобу звернувся до ТОВ "Торговий дім "Автодім Полтава", ТОВ "Автосоюз", а також до ТОВ "Юридична фірма Вернер" з метою стягнення заборгованості в судовому порядку.

На думку апелянта, наявні всі ознаки господарського правопорушення внаслідок неналежного виконання зобовязання відповідачем для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017р. у справі №922/23/17 прийнято апеляційну скаргу до провадження.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 07.04.2017р., у зв'язку з відпусткою судді Шутенко І.А., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Камишева Л.М., суддя Плахов О.В.

У звязку зі зміною складу колегії суддів у даній справі відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення", перебіг передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України строків вирішення спору розпочинається знов.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.05.2017р. відкладено розгляд справи на 07.06.2017р.; визнано обов'язковою явку представника апелянта в судове засідання, що відбудеться 07.06.2017р. о 16:30год.; зобовязано апелянта надати для огляду суду оригінал договору фінансового лізингу №00009460 від 24.01.2014р., письмові пояснення щодо: надсилання відповідачу повідомлення про розірвання договору фінансового лізингу №00009460 від 24.01.2014р., адреси, на яку було надіслано рахунки відповідачу за січень-лютий 2015 року, дати повернення об'єкту лізингу позивачу, обґрунтований розрахунок заявлених до стягнення з відповідача збитків у розмірі 149 007, 74грн., належним чином засвідчену копію рахунку за січень 2015 року та докази направлення рахунків за січень-лютий 2015 року відповідачу, докази виконання позивачем пункту 8.3. пункту договору про фінансовий лізинг.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 07.06.2017р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Також представником позивача надано для огляду суду оригінали договору про фінансовий лізинг №00009460 від 24.01.2014р. із Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу, додаткової угоди №1/1 від 12.01.2015р., Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), акту прийому-передачі від 31.01.2014р., повідомлення про розірвання договору про фінансовий лізинг.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, зважаючи, що сторони у справі належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги (т.2 а.с.1-4), з урахуванням пункту 3.9.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" та пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах, а також з огляду на передбачений статтею 102 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду, який витік; клопотання про продовження строку розгляду скарги від сторін у справі не надійшло, за таких підстав, суд не має повноважень щодо продовження строку розгляду скарги за відсутності відповідного клопотання та відкладення справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 24.01.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Постман" (лізингоодержувач) укладено договір про фінансовий лізинг №00009460 (т1 а.с.19-31) відповідно до умов якого позивач зобовязався передати у розпорядження відповідача транспортний засіб типу: VW CaddyGP Kasten 1.2 I TSI; рік виробництва 2013; Шасі №WV1ZZZ2KZЕX065689; двигун №CBZ А55711 (обєкт лізингу), а відповідач зобовязався прийняти обєкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно з Графіком покриття виплат та виплати лізингових платежів (План відшкодування), що становить невідємну частину договору.

Відповідно до умов договору, вартість об'єкту лізингу становить еквівалент у гривні 20 480, 00дол.США, не враховуючи авансового платежу, що становить еквівалент у гривні 6 144, 00дол.США. Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, визначених вище, відповідно до пунктів 6.3, та 2) відповідно до пункту 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Зобовязання (вказані вище еквіваленти в дол.США) лізингоодержувача на момент доставки обєкта лізингу будуть виражені у гривнях у акті прийому-передачі, який є невідємною частиною цього договору про фінансовий лізинг. Наступні розрахунки у гривнях будуть здійснюватись лізингодавцем та вказуватись у рахунках, що підлягають сплаті лізингоодержувачем.

Згідно з пунктом 4.1 договору, позивач зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як відповідач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли позивач матиме право розірвати цей контракт/відмовитись від контракту та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому контракті).

За змістом пункту 6.1 договору, відповідач зобовязався для експлуатації обєкта лізингу, щомісяця здійснювати на користь позивача лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), що являє собою невідємну частину цього контракту, та інших положень контракту. Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування (сумою грошових коштів, що становить різницю між вартістю обєкта лізингу та сплаченим лізингоодержувачем авансовим платежем), частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості обєкта лізингу), комісії, покриття витрат, повязаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом та інші витрати, передбачені або прямо повязані з контрактом.

Відповідно до пункту 8.3.2 договору, якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (у відповідності до Закону України "Про фінансовий лізинг"), позивач має право розірвати контракт/відмовитись від контракту і витребувати об'єкт лізингу від лізингоодержувача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Пунктом 12.1 договору встановлено, що строк лізингу за цим контрактом визначається у договорі про фінансовий лізинг та графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування).

Пунктами 12.6 та 12.6.1 договору передбачено право позивача на розірвання/відмову від контракту в односторонньому порядку та право на повернення обєкту лізингу, зокрема, у випадку не сплати відповідачем одного наступного лізингового платежу у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

Відповідно до пункту 12.7 договору, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення про розірвання/відмову від контракту та, за можливості, звязується з ним доступними телефону засобами звязку для повідомлення про розірвання/відмову від контракту. ОСОБА_1 повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача. У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги з будь-яких причин, відповідач вважається належним чином повідомленим на 10 календарний день з дня відправлення такого повідомлення, що підтверджується документами з відміткою ДП "Укрпошта" про прийняття повідомлення для відправки.

Згідно пункту 12.9 договору, у разі дострокового припинення договору з боку позивача відповідач зобов'язався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за місцезнаходженням позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

На виконання умов договору позивач передав відповідачу обєкт лізингу, про що сторонами складено акт прийому-передачі від 31.01.2014р. (т.1 а.с.43).

12.01.2015р. між сторонами укладено додаткову угоду №1/1 (т.1 а.с.36-42), відповідно до якої строк лізингу продовжено на 84 місяці до 15.01.2021р., а також сторони погодили та підписали новий графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) від 12.01.2015р.

Як зазначено у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування), викладеному у новій редакції, лізингові платежі повинні сплачуватись на підставі рахунку позивача в гривнях (за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, відповідно до пунктів 6.3 та 6.4 договору) банківським переказом на банківський рахунок Порше Лізинг Україна.

Як зазначає позивач, в процесі виконання умов договору відповідач в передбачений договором строк не сплатив на користь позивача лізинговий платіж за лютий 2015 року, згідно з виставленим позивачем рахунком-фактурою №00256718 від 02.02.2015р. (т.1 а.с.45) та частково за січень 2015 року згідно з рахунком-фактурою №00254878 від 13.01.2015р. (т.2 а.с.10), внаслідок чого його заборгованість перед позивачем за лізинговими платежами складає 7 659, 74грн.

Позивач, користуючись правом, передбаченим пунктами 8.3.2. та 12.6.1 договору звернувся до відповідача з повідомленням №030315 від 03.03.2015р., в якому зазначив про розірвання договору в односторонньому порядку у звязку з несплатою лізингових платежів, та вимагав у відповідача повернути обєкт лізингу та протягом трьох днів сплатити існуючу заборгованість з лізингових платежів (т.1 а.с.46).

Дане повідомлення отримано відповідачем, про що на повідомленні міститься підпис директора ТОВ "Постман", скріплений печаткою.

Таким чином, з урахуванням положень пункту 12.7. договору, договір лізингу є розірваним з 03.03.2015р., як про це зазначено в повідомленні.

Згідно матеріалів справи, 07.03.2015р. відповідач добровільно повернув позивачу обєкт лізингу, на підтвердження чого сторонами підписано акт-прийому передачі (т.1 а.с.47).

Обставини щодо стягнення заборгованості з лізингових платежів в сумі 7 659, 74грн. стали підставою для звернення позивача до суду з позовом, крім того, у звязку з простроченням відповідачем виконання зобовязань позивач вимагає стягнення з останнього 430, 06грн. 3% річних, 4 264, 98грн. інфляційних та 1 430, 65грн. пені на підставі п. 8.2.1 договору.

Також позивач вимагає стягнути з відповідача збитки в сумі 149 007, 74грн., які складаються з:

- понесених ним витрат на оплату послуг відповідального зберігання обєкту лізингу в загальній сумі 5 200, 00грн. згідно з умовами укладених між позивачем та ТОВ "Автосоюз" договору відповідального зберігання від 01.09.2014р. та укладеного між позивачем та ТОВ "Торговий дім "Автодім Полтава" договору відповідального зберігання від 27.01.2014р.;

- понесених позивачем витрат в сумі 6 000грн. у звязку із необхідністю звернення до спеціалізованої організації ТОВ "Юридична фірма Вернер" з метою надання послуг по юридичному супроводу інтересів позивача в суді;

- упущеної вигоди в сумі 137 807, 74грн., яку позивач міг би отримати у випадку належного виконання відповідачем своїх зобовязань за договором щодо повної оплати лізингових платежів.

Частково задовольняючи позов, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні від 22.02.2017р. зазначає, що відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості за лізинговими платежами за лютий 2015 року згідно з рахунком-фактурою №00256718 від 02.02.2015р. та частково за січень 2015 року згідно з рахунком-фактурою №00254878 від 13.01.2015р., доводи позивача про порушення відповідачем умов договору фінансового лізингу та необхідність стягнення з нього лізингових платежів за зазначеними рахунками-фактурами в сумі 7 659,74 грн. є правомірними та такими, що підлягають задоволенню; перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних, суд дійшов висновку про його часткову арифметичну невірність, та стягнув з відповідача на користь позивача 428, 57грн. 3% річних та 3 812, 90грн. інфляційних; розглянувши здійснений позивачем розрахунок пені, суд констатував його невідповідність вимогам ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України щодо можливого шестимісячного строку нарахування таких санкцій, здійснивши відповідний розрахунок суд прийшов до висновку про часткове задоволення відповідної частини позову та стягнення з відповідача на користь позивача 381, 94грн. пені.

Крім того, як зазначено у рішенні суду першої інстанції, вимоги позивача про стягнення збитків у формі витрат на правову допомогу в сумі 6 000грн., збитків у формі витрат на зберігання обєкту лізингу в сумі 5 200грн. та вимоги про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 137 807, 74грн. є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 Цивільного кодексу України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг".

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1 статті 655 Цивільного кодексу України).

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Таким чином, обов'язок сплатити за товар певну грошову суму виникає у покупця лише у разі переходу до нього права власності на товар.

Згідно з пунктом 4.1 договору, позивач зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як відповідач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли позивач матиме право розірвати цей контракт/відмовитись від контракту та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому контракті).

Згідно матеріалів справи, відповідач не виконав зобов'язань з оплати лізингових платежів частково за січень 2015 року та за лютий 2015 року у повному обсязі, що призвело до виникнення заборгованості за договором.

Керуючись частиною 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" та пунктами 12.6 та 12.6.1 договору, лізингодавець повідомив лізингоодержувача про розірвання договору в односторонньому порядку.

Відповідно до частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є розірваним.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Таким чином, з урахуванням наведених норм закону та положень пунктів 12.6, 12.6.1., 12.7. договору, договір лізингу достроково з 03.03.2015р. припинив свою дію.

Згідно матеріалів справи, обєкт лізингу був повернутий позивачу 07.03.2015р., право власності на предмет лізингу до відповідача не перейшло.

Як зазначає позивач, на дату припинення договору відповідач мав заборгованість зі сплати лізингових платежів у загальній сумі 7 659,74 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що відповідно до частини 4 статті 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями глави 54 Цивільного кодексу України не передбачено право продавця на отримання вартості повернутого йому товару.

Відтак, наслідком розірвання договору є відсутність у ТОВ "Порше Лізинг Україна" обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність ТОВ "Постман" і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Враховуючи наведене та те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 29.10.2013р. у справі №3-31гс13.

Згідно Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), викладеного у новій редакції, лізингові платежі повинні сплачуватись на підставі рахунку позивача в гривнях (за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, відповідно до пунктів 6.3 та 6.4 договору) банківським переказом на банківський рахунок Порше Лізинг Україна.

Пунктом 6.3. договору визначено, що сторони погодили, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим контрактом на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість об'єкту лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання контракту суми на основі діючого курсу обміну Євро/долара США (як обумовлено сторонами в контракті) за безготівковими операціями, встановленого Національним банком України або українським комерційним банком (ПАТ "Креді Агріколь банк" або іншим банком), або на основі обмінних курсів, а якими на встановлену дату укладались угоди з клієнтами банку (ПАТ "Креді Агріколь банк" або іншим банком) з купівлі та продажу Євро/доларів США до української гривні) (надалі - "обмінний курс"), як буде обрано за рішенням лізингодавця, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим контрактом, розраховуються в євро/доларах США (як обумовлено сторонами в контракті) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обміном курсом за безготівковими операціями вказаного вище банку, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунка.

Відповідно до пункту 6.4. договору, у Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів (Плані відшкодування) відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких (якої) узгоджений сторонами.

Як вбачається із наданого позивачем рахунку-фактури за лютий 2015 року - №00256718 від 02.02.2015р., позивачем у відповідності до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) нараховано 2 117, 16грн. відшкодування витрат вартості обєкта лізингу та 4 126, 87грн. процентів та комісії.

Враховуючи вищевикладене, що матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем лізингового платежу за лютий 2015 року, судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача однієї складової лізингового платежу винагороди лізингодавця за передане у лізинг майно (проценти та комісії), а саме 4 126, 87грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача часткової несплати щомісячного лізингового платежу за січень 2015 року на суму 1 415, 71грн. відповідно до рахунку №00254878 від 13.01.2015р., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.01.2015р., колегія суддів вважає їх обґрунтованими, оскільки відповідачем доказів часткової оплати лізингового платежу за січень 2015 року не надано.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи вищевикладене, належною сумою до стягнення з відповідача заборгованості по сплаті лізингового платежу за договором є 5 542, 58грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Пунктом 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань зазначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 №39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

При цьому, в даному листі Верховного Суду України зазначено, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця липня.

Факт прострочення відповідачем виконання зобовязань зі сплати лізингових платежів підтверджується матеріалами справи.

З урахування вимог статті 625 Цивільного кодексу України позивач має право на нарахування інфляційних та 3% річних за таке прострочення.

Як свідчить здійснений позивачем розрахунок, інфляційні та річні останнім нараховані за період прострочення кожного з лізингових платежів в загальній сумі 7 659, 74грн. за період прострочення з 15.01.2015р. по 21.12.2016р.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, відповідач вважається таким, що прострочує лізингові платежі з 16 числа кожного місяця, а не з 15, як про це зазначає в розрахунку позивач, оскільки згідно з графіком погашення лізингових платежів, такі платежі відповідач має здійснювати по 15 число кожного з місяців.

Разом з тим, місцевим господарським судом невірно здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних на суму 7 659, 74грн., оскільки як зазначено вище, позовні вимоги щодо стягнення такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними, що судом першої інстанції враховано не було.

Здійснивши відповідний розрахунок з урахуванням вищенаведеного на суму заборгованості 1 415, 71грн. з 16.01.2015р. по 21.12.2016р., та на суму заборгованості 4 126, 87грн. з 16.02.2015р. по 21.12.2016р., колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 310, 67грн. 3% річних та 2 789, 77грн. інфляційних.

В решті позову про стягнення інфляційних та 3% річних слід відмовити у звязку з безпідставністю їх нарахування.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з пунктом 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що

встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Суд зазначає, що відповідач вважається таким, що прострочує лізингові платежі з 16 числа кожного місяця, а не з 15, як про це зазначає в розрахунку позивач, оскільки згідно з графіком погашення лізингових платежів, такі платежі відповідач має здійснювати по 15 число кожного з місяців.

Пунктом 8.2.1. договору передбачено відповідальність відповідача у випадку прострочення сплати лізингових платежів у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної оплати платежу.

Як свідчить здійснений позивачем розрахунок пені, останнім її нараховано за період прострочення кожного з лізингових платежів за загальний період прострочення з 15.01.2015р. по 21.12.2016р.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, відповідач вважається таким, що прострочує лізингові платежі з 16 числа кожного місяця, а не з 15, як про це зазначає в розрахунку позивач, оскільки згідно з графіком погашення лізингових платежів, такі платежі відповідач має здійснювати по 15 число кожного з місяців.

Разом з тим, місцевим господарським судом невірно здійснено розрахунок пені на суму 7 659, 74грн. з урахуванням передбаченого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України шестимісячного строку її нарахування, оскільки згідно матеріалів справи, договір лізингу достроково з 03.03.2015р. припинив свою дію, відповідно, припинено і зобовязання сторін за цим договором.

Здійснивши відповідний розрахунок з урахуванням вищенаведеного на суму заборгованості 1 415, 71грн. з 16.01.2015р. по 03.03.2015р., та на суму заборгованості 4 126, 87грн. з 16.02.2015р. по 03.03.2015р., колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 34, 80грн. пені.

В решті позову про стягнення пені слід відмовити в звязку з безпідставністю її нарахування до стягнення.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 149 007, 74грн., з яких: 11 200, 00грн. - збитки, завдані у зв'язку із порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором (реальні збитки) та 137 807, 74грн. - збитки, що виникли у зв'язку з припиненням договору (упущена вигода), колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування вимог про стягнення збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором, апелянт посилається на те, що з метою виконання зобов'язань за договором останній був змушений звернутися до спеціалізованої організації ТОВ "Юридична фірма Вернер" з метою надання послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про надання юридичних послуг від 09.06.2010р. №17/2010 ТОВ "Юридична фірма Вернер і Партнери" (з урахуванням додаткових угод №47 від 15.01.2013р., №206 від 10.08.2015р., №211 від 01.08.2016р.) (т.1 а.с.108-127) було надано позивачу юридично-консультаційні послуги по справі за позовом до ТОВ "Постман" про стягнення заборгованості та збитків, договір про фінансовий лізинг №00009460 від 24.01.2014р., в т.ч. представництво інтересів замовника і підготовка юридичних документів. Загальна вартість послуг складає 6 000, 00грн., що підтверджується актом від 01.12.2016р. №1696 (т.1 а.с.130), рахунком фактурою від 01.12.2016р. на суму 6 000, 00грн. (т.1 а.с.129) та копією платіжного доручення від 14.12.2016р. №50034092 на суму 6 000, 00грн. (т.1 а.с.131).

Крім того, позивачем розраховано вказані збитки з урахуванням ПДВ, оскільки, як зазнає останній, він є платником податку на додану вартість.

Також позивач зазначає, що він вимушено уклав з ТОВ "Автосоюз" та ТОВ "Торговий дім "Автодім Полтава" договори відповідального зберігання від 27.01.2014р. (т.1 а.с.48-62) та від 01.09.2014р. (т.1 а.с.63-107), оскільки не має технічної можливості зберігати обєкт лізингу.

Позивач вказує, що за надані останніми послуги він сплатив 5 200 ,00грн., які також вважає своїми збитками.

Таким чином, позивач відносить до збитків витрати на правову допомогу (юридичні послуги), якій останній поніс у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору, та витрати, які він поніс на збереження обєкту лізингу.

Колегія суддів зазначає, що статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Пунктом 12.10 договору сторони погодили, що у будь-якому випадку дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту, позивач прямо зберігає право вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо таких витрат, як страхові франшизи, витрати на збут, штрафи, витрати на правову допомогу.

Разом з тим, відшкодування збитків може покладатись на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад цивільного правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 623, 1166 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Статтею 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до положень статті 224 Господарського кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 623 Цивільного кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (частина 2 статті 224 Господарського кодексу України).

Обов'язок відшкодувати збитки є загальною формою цивільно-правової відповідальності, яка настає для боржника внаслідок порушення ним зобов'язань.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 224 Господарського кодексу України.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний звязок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) зв'язку між протиправною поведінкою та настанням негативного результату.

Отже, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Статтею 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати на оплату юридичних послуг та витрати на збереження обєкту лізингу не є збитками у розумінні вказаних положень закону, оскільки, вони не мають обов'язкового характеру та обовязкових ознак збитків, які містить діюче законодавство, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором.

В даному випадку позивачем не доведено того, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що отримання позивачем послуг за договором відповідального зберігання та договором про надання юридичних послуг не є обов'язковими витратами, які позивач зробив для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, та зберігача обєкту лізингу є його правом, а не обовязком.

Крім того, судова колегія враховує, що відповідно до розяснень, викладених у пункті 1 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/20/2014 від 14.01.2014р., витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні статті 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Витрати на оплату юридичних та інших послуг не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг.

Таким чином, отримання позивачем послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом.

Такої ж правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 29.12.2015р. у справі №911/1623/15.

Колегія суддів також зазначає, що обєкт лізингу був повернутий позивачу у березні 2015 року, у той час як договори відповідального зберігання були укладені ним ще у 2014 році.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення збитків у формі витрат на правову допомогу в сумі 6 000, 00грн. та збитків у формі витрат на зберігання обєкту лізингу в сумі 5 200, 00грн. задоволенню не підлягають.

Крім того, як зазначає апелянт, він поніс збитки в сумі 137 807, 74грн. у формі упущеної вигоди, яку позивач міг би отримати у випадку належного виконання відповідачем своїх зобовязань за договором щодо повної оплати лізингових платежів.

Зі змісту позовних вимог також вбачається, що до збитків, що виникли у зв'язку з припиненням договору позивач відносить упущену вигоду у вигляді різниці між вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів, що становить 137 807, 74грн.

Пунктами 5 та 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингодавець має право стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, а також вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору.

Статтею 217 Господарського кодексу України визначено, що відшкодування збитків є видом господарських санкцій у сфері господарювання.

Статтею 224 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора (позивача у справі) обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України, і доведення того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі використання об'єкта лізингу.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною та достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Отже, з аналізу вказаних норм законодавства випливає, що обєктивною стороною правопорушення є наявність збитків в майновій сфері кредитора, протиправна поведінка, яка втілилась в невиконанні або неналежному виконанні боржником зобовязання, причинний звязок між протиправною поведінкою боржника та збитками. Відсутність хоч би одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним зобовязань.

Так, позивачем розраховано збитки в сумі 137 807, 74грн. у вигляді упущеної вигоди, що складається з різниці між лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до графіку виплат та вартістю реалізованого об`єкту лізингу.

Колегія суддів зазначає, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Частиною четвертою статті 623 Цивільного кодексу України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Умовами укладеного між сторонами контракту, а саме пунктом 12.9 контракту передбачено, що у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту, відмови лізингоодержувача придбати об'єкт лізингу, як передбачено пунктом 4.2, а також якщо лізингодавець вимагає повернення об'єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження лізингодавця, впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує лізингодавцю будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано лізингодавцем в результаті продажу об'єкту лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишається у власності лізингодавця, ринковою вартістю об'єкту лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), а також іншими платежами що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою лізингодавця та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту його виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.

Судова колегія зазначає, що відповідно до ОСОБА_1 товарознавчої експертизи та оцінки вартості колісних транспортних засобів затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003р. №142/5/2092 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003р. за №074/8395 (надалі-Методика), якою встановлено механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ, визначено поняття ринкової вартості КТЗ (його складників) якою є вартість, за яку можливе відчуження КТЗ (його складників) на ринку подібного КТЗ (його складників) на дату оцінки за договором, укладеним між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу (пункт 1.6. Методики).

З матеріалів справи вбачається, що апелянтом на підтвердження фактично отриманої в результаті продажу об'єкту лізингу суми грошових вимог було надано договір купівлі-продажу/поставки бувшого у використанні автомобіля від 05.04.2016р. (т.1 а.с.133-134), разом з тим, колегія суддів зазначає, що розрахунки за вказаним договором, є умовними, побудовані на отриманні певного прибутку (доходу) та не підтверджені відповідними належними і допустимим доказами у розумінні статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України в частині оптимально можливого за відповідних обставин прибутку.

Будь-яких доказів щодо продажу об'єкта лізингу за ринкової вартістю об'єкта лізингу, визначеного професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства та розрахунки вказаної в пункті 12.9 контракту різниці вартості позивачем надано не було, вказані розрахунки не підтверджено належними та допустимими доказами.

Зарахування до бази розрахунку збитків (упущеної вигоди) частини відшкодування вартості предмету лізингу суперечить законодавчим положенням про фінансовий лізинг, якими передбачена сплата частини вартості предмету лізингу як умова про право лізингоодержувача на викуп предмету лізингу. Дострокове припинення договору фінансового лізингу є одночасно припиненням права лізингоодержувача на викуп предмета лізингу.

Такий лізинговий платіж не може бути складовою упущеної вигоди лізингодавця.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 06.08.2014р. по справі №910/18234/13.

Враховуючи вищевикладене, що апелянтом не надано доказів щодо вжиття всіх необхідних заходів спрямованих на одержання доходів (упущеної вигоди), та не доведено наявності усіх чотирьох складових, які є обовязковою умовою для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків (упущеної вигоди), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі в сумі 137 807, 74грн.

Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у звязку з чим, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна слід залишити без задоволення.

Разом з тим, враховуючи приписи статті 101 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та не надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у звязку з чим, рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2017р. у справі №922/23/17 підлягає частковому скасуванню з підстав, викладених вище.

Керуючись статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, п. 2 ч.1 ст. 103, п. 1 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2017р. у справі №922/23/17 скасувати в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" заборгованості по сплаті лізингових платежів в розмірі 2 117, 16грн., 117, 90грн. 3% річних, 1 023, 13грн. інфляційних, 347, 14грн. пені; в іншій частині рішення залишити без змін.

Викласти резолютивну частину рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2017р. в наступній редакції:

"Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, 1В, офіс В, ) заборгованість по сплаті лізингових платежів в розмірі 5 542, 58грн., 310, 67грн. 3% річних, 2 789, 77грн. інфляційних, 34, 80грн. пені, а також витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 130, 16грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити".

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 12.06.17

Головуючий суддя Здоровко Л.М.

Суддя Камишева Л.М.

Суддя Плахов О.В.