КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2017 р. Справа№ 910/8454/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Мальченко А.О.

Секретар судового засідання: Степанець О.В.

від позивача - не з'явилися,

від відповідача - Савенко О.І., довіреність б/н від 03.01.2017 року,

розглянувши апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім"

на рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2016

у справі №910/8454/16 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна"

до Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім"

про відшкодування шкоди в порядку регресу 9704,75 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Страхова компанія "Провідна" подало до Господарського суду міста Києва позов до Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу 9 704, 75 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.06.2016 у справі №910/8454/16 позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" 9704,75 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу та 1378,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва, Приватне акціонерне товариство "Київський страховий дім" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не звернув увагу на те, що стягнення страхового відшкодування мало здійснюватись з урахуванням коефіцієнту зносу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 року колегією суддів у складі головуючий суддя Корсакова Г.В., судді Сулім В.В., Майданевич А.Г. апеляційну скаргу прийнято до провадження.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду Пасічник О.Ю. від 07.04.2017 року №09-52/290/17, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Корсакової Г.В. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/8454/16.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2017 року, відповідно до абзацу 1 підпункту 2.3.50 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду апеляційної скарги заступника прокурора міста Києва у справі №910/8454/16 сформовано колегію суддів у складі головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" на рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2016 року у справі №910/8454/16 прийнято до провадження у складі: Агрикової О.В. (головуючий), Чорногуз М.Г., Мальченко А.О. та призначено розгляд справи на 30.05.2017 року.

В судове засіданні 30.05.2017 року з`явився представник відповідача, надав усні пояснення по суті спору, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача не з'явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомив.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що позивач був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, а також зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 13.03.2014 року між Представництвом "Сіско сістемз менеджмент Б.В." (далі по тексту - страхувальник) та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПРОВІДНА" (далі по тексту - страховик, позивач) укладено Договір добровільного комплексного автострахування №06/0673724/9069/14 (далі за текстом - Договір), за умовами якого застраховано транспортний засіб марки "Suzuki", державний номер НОМЕР_1 (далі по тексту - застрахований транспортний засіб). (а.с. 12).

У відповідності зі ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (аналогічні приписи також містяться у п. 3 ч. 1 ст. 20 та п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про страхування").

Страховим випадком, у відповідності до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування", є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 9440072, 19.09.2014 року о 13 годині 00 хвилин в м. Києві на перехресті вул. ОСОБА_6 - вул. Ільїнська, сталося ДТП, в результаті якого зіткнулися застрахований транспортний засіб, та транспортний засіб марки "Фольксваген", державний номер НОМЕР_2 яким керував ОСОБА_7, у результаті чого застрахованому транспортному засобу завдано пошкодження. (а.с. 65).

Відповідно до Довідки Управління Державтоінспекції в м. Києва, т.з. марки "Suzuki", державний номер НОМЕР_1 в результаті вказаної ДТП отримав механічні ушкодження. (а.с. 13).

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 09.10.2014 року в адміністративній справі № 758/11480/14-п, ОСОБА_7 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. (а.с. 14).

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься ДТП, а вигодонабувачем є страхувальник.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно із складеним позивачем страховим актом № від 23.10.2014 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля "Suzuki", державний номер НОМЕР_1, в результаті його пошкодження при ДТП склала 28 610, 00 грн. (а.с. 20).

На підставі заяви власника застрахованого транспортного засобу - автомобіля "Suzuki", державний номер НОМЕР_1, про факт настання події №57932 (а.с. 15) та страхового акту № від 23.10.2014 року позивач, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив на користь страхувальника суму страхового відшкодування у розмірі 28 610, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 0048231 від 24.10.2014 року. (а.с. 21).

Статтею 27 Закону України "Про страхування" встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Аналогічна норма закріплена і у ст. 993 ЦК України.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування у сумі 28 610, 00 грн., набув право вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи.

Як вже зазначалось вище, відповідно до постанови Подільського районного суду м. Києва від 09.10.2014 року в адміністративній справі № 758/11480/14-п винною особою у скоєнні адміністративного правопорушення, визнано ОСОБА_7

Цивільна відповідальність ОСОБА_7 - водія транспортного засобу "Фольксваген", державний номер НОМЕР_2, була застрахована ПрАТ "Київський страховий дім" згідно із полісом АІ № 1611621 строк дії якого з 16.06.2014 року по 15.06.2015 року, з лімітом за шкоду майну 50 000 грн. та франшизою 1000 грн. (а.с. 83).

Позивач листом № 03-17/16464 від 06.11.2014 року звернувся до відповідача з проханням відшкодувати у порядку регресу шкоду, заподіяну в результаті ДТП. (а.с. 22)

Втім, відповідач частково перерахував на поточний рахунок позивача суму відшкодування в розмірі 18 905, 25 грн. (а.с. 98), з огляду на що позивач звернувся з даним позовом.

Поряд з цим, слід зазначати, що відповідно до рішення Конституційного Суду України №15-рп/2002 від 9 липня 2002 р. кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Отже, позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останнім страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова від 28.08.2012 р. у справі №23/279).

Згідно з ч. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно доводів відповідача, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту зносу, відповідно до отриманого висновку/калькуляції від 15.01.2015 року №712-1223, становить 19 905, 25 грн., з урахуванням викладеного, 16.01.2015 року відповідачем було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, що становить 19 905, 25 грн. мінус 1 000, 00 грн. франшизи.

Отже, відповідач посилається на відсутність підстав для стягнення з нього суми страхового відшкодування, виплаченого позивачем його страхувальнику, оскільки розрахунок цієї суми було здійснено позивачем без застосування коефіцієнту фізичного зносу.

Проте вказані посилання є безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Частиною 1 ст.12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність", проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. При стягненні на користь потерпілого вартості пошкодженого майна враховується зношеність пошкодженого майна. Розрахунок зношеності проводиться відповідно до ОСОБА_5 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395). Відповідно до п.4 ОСОБА_5 за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ, у якому зазначається інформація, передбачена п.4.4 ОСОБА_5.

Необхідною умовою для відшкодування матеріального збитку особою, відповідальною за заподіяний збиток на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є наявність оцінки завданої шкоди, проведеної у встановленому законом порядку.

Матеріали справи не містять доказів розрахунку вартості витрат на проведення відновлювального ремонту автомобіля "Suzuki", державний номер НОМЕР_1, суб'єктами оціночної діяльності, які мають відповідний сертифікат, на підставі якої суд мав би можливість встановити їх відповідність п.4.4 ОСОБА_5 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, або зміст якої відобразив би суму завданих збитків забезпеченого позивачем автомобіля. Сама по собі калькуляція відображає лише вартість ремонту, в якій закладено ПДВ, але не містить розрахунків зносу, висновків щодо вартості транспортного засобу та не містить в собі принципів, за якими проводиться оцінка.

Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що шкода, яка завдана автомобілю "Suzuki", державний номер НОМЕР_1 в результаті ДТП, була оцінена у встановленому законом порядку - у відповідності до ОСОБА_5 товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

У відповідності до п.36.4 ст.36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ( в редакції від 08.01.2012р.) виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином, особою, відповідальною за завдані у даному випадку збитки, згідно з положеннями Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, є саме відповідач.

Відповідно до п.36.2 ст.36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний:

-у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі заподіяної шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи, якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

-у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Отже, зі змісту вказаних приписів Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" вбачається, що обов'язок з визначення причин настання страхового випадку та визначення розміру збитків, завданих майну потерпілої особи, покладається на страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, тобто на відповідача.

У свою чергу, відсутність вказаних дій з боку відповідача не позбавляє позивача права на отримання відшкодування в межах понесених ним витрат у вигляді виплати страхового відшкодування.

При цьому, здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в сумі 28 610, 00 грн. на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки, вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за Договором добровільного комплексного страхування наземного транспорту від 13.03.2014 року №06/0673724/9069/14, у якому відсутні умови щодо необхідності застосування коефіцієнту фізичного зносу, а Закон України "Про страхування" відповідних застережень не містить.

Дійсно, нормою ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції чинній на момент виплати стразового відшкодування) передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Матеріали справи містять експертний висновок/калькуляцію, яка складалась на основі комп'ютерної програми Audatex, рекомендованої п.59 додатку 8 до ОСОБА_5 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.(а.с.91-95)

Здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в сумі 28 610, 00 грн. (без врахування зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки, по-перше, вказаний Закон не поширюється на правовідносини, що виникли за договором добровільного страхування транспортних засобів від 13.03.2014р. №06/0673724/9069/14, а Закон України "Про страхування" відповідних застережень не містить. Адже, з приписів вищевказаних норм Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, не стосуються позивача (страховика за договором добровільного страхування майна), дії якого не регулюються цим Законом, а тому у відповідача не було правових підстав перекладати на позивача свої обов'язки, як страховика за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, вказаним Законом України не передбачено обов'язкового проведення суб'єктами оціночної діяльності незалежної професійної оцінки шкоди, завданої транспортному засобу внаслідок ДТП, тобто необхідність відшкодування шкоди не ставиться у залежність від проведення такої оцінки. З положень згаданого Закону вбачається, що під оціненою шкодою в ньому розуміється передусім шкода, оцінена страховою компанією.

Крім цього, колегія суддів враховує той факт, що відповідно до п.7.38 ОСОБА_5 коефіцієнт фізичного зносу застрахованого транспортного засобу 2010 року випуску дорівнює нулю, так як на момент вчинення ДТП (19.09.2014р.) строк його експлуатації не перевищував навіть 5 років. (рік випуску, згідно з п.3 Договору добровільного страхування, є 2010)

До того ж, з врахуванням положень ч.1 ст.990 ЦК України та ст.ст.25,26 Закону України "Про страхування", колегія зазначає, що сама по собі відсутність звіту про оцінку витрат, пов'язаних з відновленням транспортного засобу, не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування за умови підтвердження розміру оціненої шкоди іншими доказами по справі.

Наведеним повністю спростовується доводи апеляційної скарги про недоведеність розміру збитків, що ґрунтується виключно на відсутності складеного відповідним експертом звіту про оцінку майна, як обов'язкового документу, що відповідно до ОСОБА_5 визначає відновлювальну вартість пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу.

Одночасно, колегія суддів також звертає увагу на помилковість висновку апелянта про необхідність доведення шкоди виключно шляхом проведення автотоварознавчої експертизи, оскільки така позиція не узгоджуються з нормами законодавства про страхування. Так, Верховним Судом України у листі "Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування" від 19.07.2011 року роз'яснено, що, визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Судом першої інстанції надана правова оцінка наявних у матеріалах справі первинних документах у їх сукупності, зокрема, страховий акт від 23.10.2014 р. (а.с.20), рахунок ; 470 від 18.10.2014р. (а.с.18), платіжне доручення № 0048231 від 24.10.2014р. (а.с.21) які надані позивачем в підтвердження оплати ремонтній організації вартості робіт по відновленню автомобіля, пошкодженого в ДТП. Разом з тим, місцевим судом встановлено, те що позивачем, як страховиком за договором добровільного страхування наземного транспорту, виплачено страхове відшкодування особі (виконавцю послуг), що здійснювала відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу, в розмірі, визначеному відповідно до виставленого нею рахунку.

Тому визначення позивачем вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля "Suzuki", державний номер НОМЕР_1 з урахуванням умов Договору, без урахування коефіцієнту фізичного зносу є правомірним, а доводи відповідача про необхідність зменшення суми страхового відшкодування на такий коефіцієнт є безпідставними.

Однак, згідно з пунктом 12.1. статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Отже, в даному випадку відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності власника автомобіля "Фольксваген", державний номер НОМЕР_2, має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок ДТП в межах ліміту відповідальності за вирахуванням франшизи, виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля "Suzuki", державний номер НОМЕР_1, при цьому, в межах суми, що перейшла до позивача в порядку регресу в зв'язку із виплатою страхового відшкодування за мінусом франшизи.

Відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/1611621 розмір франшизи складає 1 000 грн. 00 коп., розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну - 50 000 грн. 00 коп. (а.с. 83).

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування у сумі 9 704, 75 грн. підлягають частковому задоволенню з врахуванням франшизи у розмірі 1 000, 00 грн. (9 704, 75 грн. - 1 000, 00 грн.).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, зроблені з неповним з'ясування обставин, що мають значення для справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" на рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2016 року у справі № 910/8454/16 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2017 року у справі № 910/8454/16 скасувати частково та прийняти нове рішення, яким:

«1 Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" (04053, м. Київ, ВУЛИЦЯ АРТЕМА, будинок 37-41; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПРОВІДНА" (03049, м. Київ, ПРОСПЕКТ ПОВІТРОФЛОТСЬКИЙ, будинок 25; ) 8 704 (вісім тисяч сімсот чотири) грн. 75 коп. - матеріальної шкоди в порядку регресу, 1 236 (одну тисячу двісті тридцять шість) грн. 00 коп. - судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити»

3. Доручити господарському суду міста Києва видати наказ.

4.Матеріали справи № 910/8454/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

А.О. Мальченко