РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2017Справа №910/5292/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Клуб сиру"

до Підприємства з 100% іноземних інвестицій "Білла-Україна"

про визнання пункту додатку до договору недійсним

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Івашківський А.О. - представник за довіреністю 01-03/2017 від 01.03.2017;

від відповідача: Колтигін А.П. - представник за довіреністю № 15 від 15.03.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

31.03.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Клуб сиру" з вимогами до Підприємства з 100% іноземних інвестицій "Білла-Україна" про визнання пункту додатку до договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що викладена в п. 3.6. додатку №2 від 01.01.2016 до договору №600510-П/14 надання послуг, укладеного сторонами 01.01.2014, умова (відповідно до якої загальна вартість послуг згідно з п.п. 2, 3 додатку становить 13,33% від загальної вартості закупленого товару в межах договору поставки, але в будь-якому разі не менше 800000,00 грн. без ПДВ; у разі якщо замовник протягом строку дії додатку не замовляє послуги на зазначену вище суму, він зобов'язується сплатити на користь виконавця штраф, що розраховується як різниця між загальною вартістю послуг та вартістю послуг, що фактично замовлені замовником в період дії додатку) закріплює відповідальність позивача, без дотримання рівних умов участі сторін договору, без закріплення адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу чи справедливості. Так, визначена у п. 3.6. додатку №2 від 01.01.2016 до договору №600510-П/14 надання послуг неустойка є явно завищеною та не відповідає передбаченим ст.ст. 509, 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності та розумності. Також позивач вказує, що умова 3.6. додатку №2 від 01.01.2016 до договору №600510-П/14 надання послуг порушує інтереси замовника, оскільки змушує замовити в обов'язковому порядку послуги на вказану в додатку №2 суму. Крім того, у додатку №2 немає вказівок на договір поставки із його реквізитами, що, за твердженням позивача, унеможливлює виконання п. 3.6. додатку №2.

З огляду на наведені обставини, позивач на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України просить суд визнати недійсним п. 3.6. додатку №2 в редакції від 01.01.2016 до договору №600510-П/14 надання послуг, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Клуб сиру" та Підприємством з 100% іноземних інвестицій "Білла-Україна" 01.01.2014.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.04.2017 порушено провадження у справі № 910/5292/17 та справу призначено до розгляду на 21.04.2017.

20.04.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду та клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неможливістю представника взяти участь у судовому засіданні.

21.04.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов із викладеними запереченнями з тих підстав, що розмір неустойки, визначений п. 3.6. додатку №2 до договору №600510-П/14, повністю залежить від добросовісності замовника, який взяв на себе обов'язок замовляти послуги на суму, не меншу ніж визначена сторонами у даному пункті додатку. При цьому, відповідач зазначає, що він не може вплинути на розмір штрафних санкцій, а отже такі умови не є дискримінаційними по відношенню по позивача, тоді-як визначення мінімального обсягу замовлення послуги є усталеною практикою, відповідає звичаям ділового обороту та відповідає вимогам розумності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2017 розгляд справи відкладено до 26.05.2017.

26.05.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав проведення переговорів про мирне врегулювання спору.

У судове засідання 26.05.2017 з'явились представники сторін. Представник позивача підтримав позовні вимоги та подав доповнення до позову, згідно з якими зазначено, що умови договору №600510-П/14 про штраф були доповнені у 2016 році (п. 3.6. додатку №2), і з саме з цього моменту дана умова є такою, що порушує вимоги добросовісності, справедливості. Також представник позивача підтримав клопотання про відкладення розгляду справи. Представник відповідача заперечив проти позову з підстав, зазначених у відзиві на позов.

Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, суд відмовив в його задоволенні з тих підстав, що сторони не позбавлені можливості врегулювати спір мирним шляхом на будь-якій стадії процесу, тоді-як викладена у клопотанні обставина не є підставою для відкладення розгляду спору.

У судовому засіданні 26.05.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01 січня 2014 року між Підприємством з 100% іноземними інвестиціями «Білла-Україна» (відповідач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЛУБ СИРУ» (позивач, замовник) було укладено договір №600510-П/14 надання послуг, відповідно до якого відповідач зобов'язувався надати послуги позивачу, зазначені в п.1.2. цього договору та спрямовані на привернення уваги до товарних знаків та товарів замовника, на формування або підтримку інтересу і просування на ринку товару що поставляється та/або виробляється замовником, роздрібній торговельній мережі магазинів виконавця.

Пунктом 1.1.1. договору встановлено, що виконавець зобов'язується надавати замовнику, а замовник - приймати та оплачувати передбачені цим договором маркетингові, інформаційні та логістичні послуги щодо товару, який постачається замовником виконавцю за окремим договором поставки та реалізується кінцевим споживачем у торгових точках виконавця.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що повний перелік послуг, що надаються виконавцем за цим договором, зазначається в додатку №1 та додатку №2 до договору, включають в себе, зокрема: викладення товару, що поставляється замовником, у торговельних залах магазинів торговельної мережі виконавця відокремлено від аналогічного однорідного товару інших виробників/постачальників (окрема викладка товару замовника) способами, спрямованими на залучення додаткової уваги споживачів до даних товарів; розповсюдження інформаційних і рекламних матеріалів замовника, що містять інформацію про товари замовника, і спрямованих на підтримання інтересу споживачів до товарів серед невизначеного кола осіб; розміщення інформаційних та рекламних матеріалів замовника в інформаційних і рекламних матеріалах виконавця, що випускаються для покупців торгової мережі виконавця, про товари замовника та забезпечення розповсюдження зазначених матеріалів серед невизначеного кола осіб (споживачів); виробництво та розміщення інформаційних і рекламних матеріалів з логотипами або іншими зображеннями товару або товарних знаків замовника на внутрішніх рекламних носіях виконавця в приміщеннях магазинів торговельної мережі виконавця; послуги з розміщення додаткового обладнання, такого як паллет, стійка, кошик і т.п. для викладки товару в магазинах торговельної мережі виконавця.

Згідно з п. 1.3. договору, послуги, що є предметом цього договору, надаються виконавцем на підставі і в обсягах, що узгоджені сторонами в додатку №1, додатку №2 до договору, та замовлення, що надаються у передбачених цим договором випадках.

Судом встановлено, що сторонами було погоджено додаток №1 до договору №600510-П/14 надання послуг від 01.01.2014, у якому викладено порядок надання послуг за договором, які включають: стандартні разові (логістичні послуги), стандартні абонентські послуги, додаткові послуги, проведення спільних акційних заходів, а також вказано, що вартість послуг зазначена у відповідному додатку №2.

Судом встановлено, що 01.01.2014 разом з укладенням договору надання послуг №600510-П/14 сторонами було укладено Додаток №2, в якому зазначались види послуг та їх вартість (термін дії додатку №2 в редакції від 01.01.2014 з 01.01.2014 по 31.12.2014).

Судом встановлено, що 01.01.2016 сторонами було погоджено додаток №2 до договору №600510-П/14 надання послуг від 01.01.2014 в новій редакції (період дії додатку - з 01.01.2016 по 31.12.2016), відповідно до якого сторонами погоджено вартість послуг за цим договором.

При цьому, відповідно до п. 3.6. Додатку №2 в редакції від 01.01.2016, загальна вартість послуг згідно пунктами 2 та 3 цього додатку становить 13.33% від загальної вартості закупленого товару в межах договору поставки, без ПДВ, але в будь-якому разі не менше 800000,00 грн. без ПДВ. У разі якщо замовник протягом строку дії цього додатку не замовляє послуги на зазначену вище суму, він зобов'язується сплатити на користь виконавця штраф, що розраховується як різниця між загальною вартістю послуг та вартості послуг, що були фактично замовлені замовником в період дії цього Додатку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору №600510-П/14 надання послуг від 01.01.2014 та додатків до нього, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Обґрунтовуючи підстави позовних вимог, позивач зазначає про те, що викладена в п. 3.6. додатку №2 від 01.01.2016 до договору №600510-П/14 надання послуг, укладеного сторонами 01.01.2014, умова (відповідно до якої загальна вартість послуг згідно з п.п. 2, 3 додатку становить 13,33% від загальної вартості закупленого товару в межах договору поставки, але в будь-якому разі не менше 800000,00 грн. без ПДВ; у разі якщо замовник протягом строку дії додатку не замовляє послуги на зазначену вище суму, він зобов'язується сплатити на користь виконавця штраф, що розраховується як різниця між загальною вартістю послуг та вартістю послуг, що фактично замовлені замовником в період дії додатку) закріплює відповідальність позивача, без дотримання рівних умов участі сторін договору, без закріплення адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу чи справедливості. Так, визначена у п. 3.6. додатку №2 від 01.01.2016 до договору №600510-П/14 надання послуг неустойка є явно завищеною та не відповідає передбаченим ст.ст. 509, 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності та розумності. Також позивач вказує, що умова 3.6. додатку №2 від 01.01.2016 до договору №600510-П/14 надання послуг порушує інтереси замовника, оскільки змушує замовити в обов'язковому порядку послуги на вказану в додатку №2 суму. Крім того, у додатку №2 немає вказівок на договір поставки із його реквізитами, що, за твердженням позивача, унеможливлює виконання п. 3.6. додатку №2.

З огляду на наведені обставини, позивач на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України просить суд визнати недійсним п. 3.6. додатку №2 в редакції від 01.01.2016 до договору №600510-П/14 надання послуг, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Клуб сиру" та Підприємством з 100% іноземних інвестицій "Білла-Україна" 01.01.2014.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 Цивільного кодексу України).

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як встановлено судом, 01 січня 2014 року між Підприємством з 100% іноземними інвестиціями «Білла-Україна» (відповідач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЛУБ СИРУ» (позивач, замовник) було укладено договір №600510-П/14 надання послуг, відповідно до якого відповідач зобов'язувався надати послуги позивачу, зазначені в п.1.2. цього договору та спрямовані на привернення уваги до товарних знаків та товарів замовника, на формування або підтримку інтересу і просування на ринку товару що поставляється та/або виробляється замовником, роздрібній торговельній мережі магазинів виконавця.

Пунктом 1.1.1. договору встановлено, що виконавець зобов'язується надавати замовнику, а замовник - приймати та оплачувати передбачені цим договором маркетингові, інформаційні та логістичні послуги щодо товару, який постачається замовником виконавцю за окремим договором поставки та реалізується кінцевим споживачем у торгових точках виконавця.

Як встановлено судом, пунктом 1.2. договору передбачено, що повний перелік послуг, що надаються виконавцем за цим договором, зазначається в додатку №1 та додатку №2 до договору.

Як встановлено судом, 01.01.2016 сторонами було погоджено додаток №2 до договору №600510-П/14 надання послуг від 01.01.2014 в новій редакції (період дії додатку - з 01.01.2016 по 31.12.2016), відповідно до якого сторонами погоджено вартість послуг за цим договором.

При цьому, як встановлено судом, відповідно до п. 3.6. Додатку №2 в редакції від 01.01.2016, загальна вартість послуг згідно пунктами 2 та 3 цього додатку становить 13.33% від загальної вартості закупленого товару в межах договору поставки, без ПДВ, але в будь-якому разі не менше 800000,00 грн. без ПДВ. У разі якщо замовник протягом строку дії цього додатку не замовляє послуги на зазначену вище суму, він зобов'язується сплатити на користь виконавця штраф, що розраховується як різниця між загальною вартістю послуг та вартості послуг, що були фактично замовлені замовником в період дії цього Додатку.

Позивач серед підстав позову вказує на те, що умова п. 3.6. додатку №2 до договору надання послуг інтереси замовника, оскільки змушує замовити в обов'язковому порядку послуги на вказану в додатку №2 суму, а штраф, що розраховується як різниця між загальною вартістю послуг та вартістю послуг, які фактично замовлені замовником в період дії додатку), закріплює відповідальність позивача, без дотримання рівних умов участі сторін договору, що суперечить засадам добросовісності та розумності.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що норми законів, умови договорів та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають відповідати загальновизнаним вимогами цивільного обороту, вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що практично виражається у встановленні нормами цивільного законодавства рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов'язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм -добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалась шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб'єктів зобов'язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов'язання дії щодо належного виконання зобов'язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов'язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов'язків, яка б виключала необ'єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов'язання стосовно одна одної.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

З огляду на те, що цивільне законодавство встановлює презумпцію добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні договору, тягар доведення факту недобросовісності дій відповідача лежить на позивачеві.

З огляду на наведене, оскільки надання згоди на внесення змін до договору №600510-П/14 надання послуг, зокрема в частині викладення додатку №2 до цього договору в новій редакції та, відповідно, доповнення умовами про мінімальну суму замовлення послуг та сплату різниці між вартістю фактично замовлених послуг та вартості мінімально замовлених послуг - 800000,00 грн., було правом позивача (елементом його договірної свободи), суд дійшов висновку, що позивач реалізував таке право шляхом підписання додатку №2 в редакції від 01.01.2016. При цьому, розуміння представника позивача вчинюваних ним дій (усвідомлення наслідків підписання додатку №2 в редакції від 01.01.2016, тобто зміну умов договору, в тому числі в частині п. 3.6. додатку №2) судом презюмується.

При цьому, доводи позивача про те, що п. 3.6. додатку №2 до договору надання послуг порушує інтереси позивача та закріплює відповідальність позивача, без дотримання рівних умов участі сторін договору, судом не приймаються, оскільки, як встановлено судом, право на внесення змін до договору було реалізовано позивачем добровільно, на умовах, погоджених сторонами, у зв'язку з чим в силу приписів ст. 629 Цивільного кодексу України правочин щодо внесення змін до договору (зокрема, п. 3.6. додатку №2 до договору надання послуг в редакції від 01.01.2016) став обов'язковим для виконання сторонами, а тому, реалізувавши своє право на його укладення, позивач взяв на себе відповідні обов'язки, які є елементом зобов'язання за таким договором, тоді-як будь-якого порушення норм закону (в контексті порушення інтересів позивача немає, оскільки те, що позивач, укладаючи правочин щодо зміни умов договору, діяв у власних інтересах, судом презюмується.

З огляду на наведене, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що умова оспорюваного правочину, викладена у п. 3.6. додатку №2 до договору надання послуг, будь-яким чином суперечить п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ст. 627 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд зазначає, що викладена у п. 3.6. додатку №2 до договору надання послуг умова про те, що замовник зобов'язується сплатити на користь виконавця штраф, що розраховується як різниця між загальною вартістю послуг та вартості послуг, що були фактично замовлені замовником в період дії цього Додатку (у разі якщо протягом строку дії цього додатку не замовляє послуги на суму 800000,00 грн.), не є елементом відповідальності замовника в розумінні норм Цивільного кодексу України та норм Господарського кодексу України.

Так, за змістом ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

В той же час, статтею 632 Цивільного кодексу України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, умови п. 3.6. додатку №2 до договору надання послуг про те, що замовник зобов'язується сплатити на користь виконавця штраф, що розраховується як різниця між загальною вартістю послуг та вартістю послуг, що були фактично замовлені замовником в період дії цього Додатку, дають підстави для висновку, що сторонами фактично погоджено мінімальний обсяг послуг та відповідно мінімальну вартість надання такого обсягу послуг за весь період дії додатку №2 (в редакції від 01.01.2016), яка становить 800000,00 грн. та більше (у разі замовлення послуг у обсязі, що перевищують цю суму).

Так, передбачений пунктом 3.6. додатку №2 до договору надання послуг порядок визначає мінімальну вартість, на яку замовник замовляє відповідний обсяг послуг за період дії такого додатку, тобто у позивача в такому разі наявний не обов'язок з замовлення послуг певної вартості, а його право, однак у разі якщо замовник не скористається правом на отримання послуг на суму щонайменше 800000,00 грн. за період дії додатку, а замовить послуг на меншу суму, сторони фактично погодили, що вартість надання обсягу замовлених послуг становитиме 800000,00 грн.

Таким чином, хоча сторони і визначали, що різниця між загальною вартістю послуг (800000,00 грн) та вартістю послуг, що були фактично замовлені, є штрафом у випадку замовлення послуг позивачем на суму, менше ніж 800000,00 грн., водночас правова природа такої суми, по суті, є частиною мінімальної вартості мінімального обсягу послуг, які позивач замовляє у відповідача, незважаючи на фактичну реалізацію права скористатись таким обсягом послуг або меншим.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оспорювана умова договору жодним чином не порушує договірну свободу сторін, в тому числі не встановлює обов'язку укладення договору під загрозою застосування штрафних санкцій.

При цьому, відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд (ст. 43 Господарського кодексу України).

Відтак, погодження сторонами попереднього обсягу надання послуг із визначенням мінімальної вартості послуг за відповідний період жодним чином не порушує баланс інтересів сторін та засади справедливості і розумності та, більше того, пов'язане із плануванням господарської діяльності підприємства, превенцією відповідних ризиків учасника підприємницької діяльності та комерційним розрахунком своєї діяльності, та відповідає звичаям ділового обороту відповідача, що з урахуванням норм ст.ст. 42, 43 Господарського кодексу України не порушує норми закону та загальні засади добросовісності, справедливості та розумності.

Щодо доводів позивача про відсутність у додатку №2 вказівок на договір поставки із його реквізитами, що, за твердженням позивача, унеможливлює виконання п. 3.6. додатку №2 та ставить під сумнів розумність і справедливість зазначеного пункту договору, суд зазначає, що у вказаному додатку чітко зазначено, що він є додатком саме до договору надання послуг №600510-П/14, який містить всі істотні умови, та будь-якої незрозумілості та неясності у сторін щодо неможливості виконання умов п. 3.6. додатку №2 до договору надання послуг №600510-П/14 через відсутність у ньому реквізитів договору поставки, судом не вбачається. Крім того, питання розумності і справедливості вже були проаналізовані судом, та жодних належних і допустимих доказів на підтвердження недотримання вказаних принципів позивачем не надано.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем існування передбачених приписами ст. 203 Цивільного кодексу України обставин, які в силу ст. 215 Цивільного кодексу України є підставами для визнання недійсним пункту 3.6. додатку №2 в редакції від 01.01.2016 до договору №600510-П/14 надання послуг, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Клуб сиру" та Підприємством з 100% іноземних інвестицій "Білла-Україна" 01.01.2014.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на недоведеність викладених у позові обставин, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Клуб сиру" до Підприємства з 100% іноземних інвестицій "Білла-Україна" про визнання пункту додатку до договору недійсним не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відмовою в позові, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 02.06.2017

Суддя І.М. Отрош