РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2017№910/4676/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будальянсіндустрія-2006»

до Київської міської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради

(Київської міської державної адміністрації)

2. Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві

про стягнення 100 000,00 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Грабовський І.А. за довіреністю № 001 від 04.04.2017;

від відповідача: Телицька В.А. за довіреністю № 225-КМГ-816 від 14.03.2017;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будальянсіндустрія-2006» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач) про стягнення 100 000,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказує на те, що 26.06.2007 року Київська міська рада прийняла рішення № 986/1647 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Будальянсіндустрія-2006» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об'єктами соціальної інфраструктури, приміщеннями торговельно-розважального і спортивно-оздоровчого призначення, закладами громадського харчування та паркінгом на вулиці Анрі Барбюса, 9 у Печерському районі м. Києва», на виконання умов якого в подальшому між сторонами було укладено Договір оренди. Проте, означене рішення Київської міської ради було скасовано в судовому порядку. Позивач стверджує, що ним було сплачено орендної плати на суму 5 668 372,73 грн., що підтверджується відповідними бухгалтерськими документами, а нараховані до сплати 2 337 942,00 грн. є податковим боргом. Таким чином, на думку позивача, реалізація ним будівельного проекту стала неможливою через скасування Київським апеляційним господарським судом рішення Київської міської ради № 986/1647 від 26.06.2007 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Будальянсіндустрія-2006» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об'єктами соціальної інфраструктури, приміщеннями торговельно-розважального і спортивно-оздоровчого призначення, закладами громадського харчування та паркінгом на вулиці Анрі Барбюса, 9 у Печерському районі м. Києва». У зв'язку з цим, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом про стягнення з відповідача шкоди у розмірі 100 000,00 грн. на підставі статті 1175 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.03.2017 порушено провадження у справі № 910/4676/17, її розгляд призначено на 24.04.2017 року.

20.04.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.04.2017 на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 29.05.2017 року.

12.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представниками позивача та відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 29.05.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 29.05.2017 року проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представники третіх осіб в судове засідання 29.05.2017 року не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 29.05.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.06.2007 року Київська міська рада (відповідач) прийняла рішення № 986/1647 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Будальянсіндустрія-2006» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об'єктами соціальної інфраструктури, приміщеннями торговельно-розважального і спортивно-оздоровчого призначення, закладами громадського харчування та паркінгом на вулиці Анрі Барбюса, 9 у Печерському районі м. Києва».

На підставі означеного рішення Київської міської ради та у відповідності до рішення господарського суду міста Києва від 13.06.2008 у справі № 17/285, між позивачем та відповідачем було укладено Договір оренди земельної ділянки, площею 30149 кв.м., за адресою вул. Анрі Барбюса, 9 у Печерському районі м. Києва строком на 5 років, зареєстрований 26.09.2008 за № 82-6-00521.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2014 у справі № 910/4293/13 позов Заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю „Будальянсіндустрія-2006" задоволено частково; визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 26.06.2007 року № 986/1647 „Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю „Будальянсіндустрія-2006" земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об'єктами соціальної інфраструктури, приміщеннями торговельно-розважального і спортивно-оздоровчого призначення, закладами громадського харчування та паркінгом на вул. Анрі Барбюса, 9 у Печерському районі міста Києва в частині передачі земельної ділянки площею 3,0 га.; визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю „Будальянсіндустрія-2006", зареєстрований 26.09.2009 року за № 82-6-00521 у книзі державної реєстрації договорів, в частині передачі в оренду земельної ділянки площею 3,0 га, кадастровий номер :79:009:0004, що розташована по вул. Анрі Барбюса, 9 у Печерському районі міста Києва.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.12.2014 постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2014 у справі № 910/4293/13 скасовано частково в частині визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будальянсіндустрія-2006", зареєстрованого 26.09.2009 за № 82-6-00521 у книзі державної реєстрації договорів, в частині передачі в оренду земельної ділянки площею 3,0 га, кадастровий номер :79:009:0004, що розташована по вул. Анрі Барбюса, 9 у Печерському районі міста Києва; в скасованій частині про визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки та в частині повернення земельної ділянки залишено в силі рішення господарського суду м. Києва від 02.06.2014 про відмову в задоволенні позовних вимог; в решті постанова Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2014 у справі № 910/4293/13 господарського суду міста Києва залишена без змін.

Позивач стверджує, що ним було сплачено орендної плати на суму 5 668 372,73 грн., що підтверджується відповідними бухгалтерськими документами, а нараховані до сплати 2 337 942,00 грн. є податковим боргом.

Таким чином, на думку позивача, реалізація ним будівельного проекту стала неможливою через скасування Київським апеляційним господарським судом рішення Київської міської ради № 986/1647 від 26.06.2007 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Будальянсіндустрія-2006» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об'єктами соціальної інфраструктури, приміщеннями торговельно-розважального і спортивно-оздоровчого призначення, закладами громадського харчування та паркінгом на вулиці Анрі Барбюса, 9 у Печерському районі м. Києва».

У зв'язку з цим, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів про стягнення з відповідача шкоди у розмірі 100 000,00 грн. на підставі статті 1175 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Умови цивільно-правової відповідальності за прийняття незаконних актів органами місцевого самоврядування мають низку особливостей, що є підставою для виокремлення відповідних випадків завдання шкоди в окремий (спеціальний) делікт, що пояснюється правовою природою та характером здійснюваних дій з видання незаконних актів.

Статтею 56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійснені ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Відповідно до ст. 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини), спеціальна норма ст. 1175 ЦК України допускає обґрунтованість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів, тобто за наявності трьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки у вигляді незаконного нормативно-правового акта органу державної влади, що був скасований, збитків та їх розміру, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин, рішення 26.06.2007 року Київської міської ради № 986/1647 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Будальянсіндустрія-2006» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об'єктами соціальної інфраструктури, приміщеннями торговельно-розважального і спортивно-оздоровчого призначення, закладами громадського харчування та паркінгом на вулиці Анрі Барбюса, 9 у Печерському районі м. Києва» має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації.

Наведене виключає застосування до спірних правовідносин приписів статті 1175 Цивільного кодексу України, на яку позивач посилається як на підставу своїх вимог.

В даному випадку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 1173 Цивільного кодексу України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1173 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 11173 Цивільного кодексу України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

За умови відсутності вказаних трьох елементів цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди не настає.

Суд зазначає, що важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яку завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що: протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) відповідача, виникнення шкоди та причинний зв'язок між його неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяння ним шкоди.

Позивач стверджує, що ним було сплачено орендної плати на суму 5 668 372,73 грн., що підтверджується відповідними бухгалтерськими документами, а нараховані до сплати 2 337 942, 00 грн. є податковим боргом.

На підтвердження зазначених доводів позивач долучив до матеріалів справи картку рахунку за період з січня 2008 по грудень 2016 року здійснених розрахунків по орендній платі та виписки з банку про сплату орендної плати, зі змісту яких вбачається, що позивачем було здійснено платежі за договором оренди з жовтня 2008 по липень 2013 р.р.

Проте, відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права.

Таким чином, грошові кошти були сплачені позивачем на підставі укладеного з відповідачем договору оренди земельної ділянки, і не можуть вважатися шкодою в розумінні ст. 22 ЦК України.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи позивача в частині того, що він не отримав в користування земельну ділянку, оскільки у випадку, коли шкода виникла в результаті невиконання чи неналежного виконання договірного зобов'язання, норми про відповідальність за делікт не підлягають застосуванню, а шкода повинна відшкодовуватися у відповідності до норм про відповідальність за невиконання договірного зобов'язання або у відповідності до мов договору між сторонами. В даному ж випадку, як зазначалось судом вище, позовні вимоги ґрунтуються на приписах статті 1175 Цивільного кодексу України, якою врегульовано не договірну, а деліктну відповідальність органів місцевого самоврядування.

Стосовно доводів позивача в частині того, що реалізація будівельного проекту стала неможливою через скасування в судовому порядку рішення Київської міської ради № 986/1647 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Будальянсіндустрія-2006» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об'єктами соціальної інфраструктури, приміщеннями торговельно-розважального і спортивно-оздоровчого призначення, закладами громадського харчування та паркінгом на вулиці Анрі Барбюса, 9 у Печерському районі м. Києва» суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження розміру витрат, понесених позивачем для реалізації означеного проекту, і як наслідок, розміру завданої шкоди.

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що позивачем всупереч приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено всіх елементів цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість заявлених позовних вимог, суд відмовляє у їх задоволенні.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.06.2017.

Суддя М.Є. Літвінова