ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2017 р. Справа №909/277/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Михайлишин С.В.,

за участю представників:

від позивача (скаржника) ОСОБА_1

від відповідача ОСОБА_2

від третьої особи ОСОБА_3 (директор)

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця», вих.№НЮ-260 від 03 березня 2017 року

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2017 року (підписане 20 лютого 2017 року року), суддя Шіляк М.А.

у справі №909/277/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця», м. Львів

до відповідача ОСОБА_4 комітету Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство «Станім», м. Івано-Франківськ

про визнання незаконним п.1 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року

в с т а н о в и в:

25 березня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 комітету Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним п.1 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року, яким вилучено у Львівської залізниці (Івано-Франківське відділення) земельну ділянку площею 2000 кв. м по вул. Привокзальній в межах міста Івано-Франківська, на якій розташовувався будівельно-монтажний поїзд №766.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року провадження у справі №909/277/16 припинено на підставі п.2 ч.1 ст.80 ГПК України, у звязку з наявністю ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 17 червня 2010 року про припинення провадження у справі №з-8/12.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16 червня 2016 року по справі №909/277/16 ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року скасовано, а справу направлено на розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області. Постанова мотивована тим, що рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, відсутнє.

Вказана постанова апеляційної інстанції залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 25 жовтня 2016 року.

За результатами розгляду справи №909/277/16 рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що на час прийняття виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради рішення №375 від 28.11.1995 року позивач в установленому законодавством порядку не оформив належним чином право користування відведеною йому земельною ділянкою (не отримав державний акт на право постійного користування), а тому згода на вилучення спірної земельної ділянки не вимагалась, позаяк він не був на той час належним землекористувачем цієї земельної ділянки. При цьому, суд зазначив, що за змістом ст.31 Земельного кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) на вилучення земельних ділянок вимагалась згода лише власників землі і землекористувачів. Крім того, суд в рішенні вказує, що твердження позивача про те, що відповідач вийшов за межі своїх повноважень під час прийняття оскаржуваного рішення, оскільки таке рішення повинно було прийматись Івано-Франківською міською радою народних депутатів, не можна визнати обґрунтованим з огляду на те, що ухвалою Івано-Франківської міської ради народних депутатів ХХІ скликання від 16.02.1994 року ухвалено надати повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок виконавчому комітету згідно ст.3 п.3 Земельного кодексу України.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2017 року по справі №909/277/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі: визнати незаконним п.1 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року. Зокрема, зазначає, що оспорюваний пункт вказаного рішення не відповідає вимогам ст.31 ЗК України в редакції від 13.03.1992 року, при цьому, Будівельно-монтажний трест до 28.12.1999 року діяв як юридична особа у складі Львівської залізниці та був землекористувачем спірної земельної ділянки, згоду на вилучення якої не надавав. Одночасно, звертає увагу, що до компетенції виконавчих комітетів Рад народних депутатів не входили повноваження щодо прийняття рішень про вилучення земельних ділянок, у звязку з чим, вважає, що відповідач, прийнявши оспорюване рішення (зокрема п.1), вийшов за межі своїх повноважень, при цьому, зазначає, що такі повноваження належали міським Радам народних депутатів в силу ст.10 ЗК України в редакції від 13.03.1992 року.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2017 року по справі №909/277/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі: визнати незаконним п.1 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (вих.№315/11.1-05/14в від 13 травня 2015 року). Зокрема, зазначав, що право позивача в даному випадку не порушене, оскільки останній не оформив належним чином право користування спірною земельною ділянкою, а тому згода на вилучення такої від позивача не вимагалась, враховуючи, що він не був належним землекористувачем цієї земельної ділянки, а ТзОВ СП «Станім» 08.04.1998 року отримало державний акт на право постійного користування спірною земельною ділянкою, відтак, є її належним користувачем. Разом з тим, вказує на пропуск позивачем позовної давності, посилаючись на те, що позивачу було відомо про факт користування землею третьою особою ще з 2002 року (з моменту укладення договору купівлі-продажу від 11.11.2002 року).

Представник третьої особи в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги також заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначав, що третя особа набула спірну земельну ділянку за рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №129 від 24.03.1998 року та 08.04.1998 року отримала державний акт на право постійного користування земельною ділянкою.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, пунктом 1 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року вирішено вилучити земельну ділянку площею 2000 кв. м, на якій розташований будівельно-монтажний поїзд №766 по вул. Привокзальній у Львівської залізниці (Івано-Франківське відділення) згідно акту інвентаризації земель Львівської залізниці Міністерства транспорту України в межах міста Івано-Франківська Івано-Франківської міської ради.

Вказана земельна ділянка перебувала в користуванні Львівської залізниці в особі її структурних підрозділів на підставі рішень виконавчого комітету Станіславської міської ради депутатів трудящих №647 від 28.11.1947 року, №109/2 від 22.03.1948 року, №279/4 від 07.08.1953 року та №7/1 від 17.01.1955 року.

24 вересня 1997 року протестом Івано-Франківського транспортного прокурора голові Івано-Франківської міської ради поставлено вимогу про відміну рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року, оскільки таке прийнято з порушенням чинного земельного законодавства.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №388 від 03 грудня 1997 року протест прокурора задоволено частково, для приведення рішення №375 від 28.11.1995 року згідно чинного законодавства третю особу зобовязано в термін до 01.02.1998 року виготовити проект відведення земельної ділянки і подати його на затвердження у міськвиконком.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №129 від 24 березня 1998 року затверджено проект відведення земельної ділянки по вул. Промисловій 18-а, вирішено надати земельну ділянку площею 0,25 га Спільному українсько-німецькому підприємству «Станім» для розміщення і експлуатації виробничих приміщень і споруд в постійне користування та видати державний акт на право постійного користування землею.

08 квітня 1998 року СП ТзОВ «Станім» отримало державний акт на право постійного користування вказаною земельною ділянкою.

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 комітету Івано-Франківської міської ради; за участю третьої особи ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство «Станім» про визнання незаконним п.1 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року.

Рішенням місцевого господарського суду в задоволенні позову відмовлено, проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне:

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.10).

Відповідно до п.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Оспорюваним рішенням №375 від 28 листопада 1995 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вирішив вилучити земельну ділянку площею 2000 кв. м, на якій розташовувався будівельно-монтажний поїзд №766 по вул. Привокзальній у Львівської залізниці (Івано-Франківське відділення) згідно акту інвентаризації земель Львівської залізниці Міністерства транспорту України в межах міста Івано-Франківська Івано-Франківської міської ради.

Вказане рішення прийнято за результатами розгляду подання відділу землевпорядкування і землекористування про вилучення, надання і приватизацію земельних ділянок згідно статей 6, 19, 31 Земельного кодексу України.

На час прийняття спірного рішення діяв Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року в редакції від 05 травня 1993 року.

Стаття 6 ЗК України 1990 року регулювала право приватної власності громадян на землю, стаття 19 Кодексу надання земельних ділянок у користування.

Разом з тим, частиною 1 ст.31 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення) передбачалось, що вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.

Відповідно до ч.3 вказаної вище статті вилучення земель (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) у межах міста для усіх потреб провадиться за рішенням міської Ради народних депутатів, за винятком випадків, передбачених статтею 33 цього Кодексу.

Згідно з ч.6 ст.31 ЗК України 1990 року у разі відмови власника землі або землекористувача дати згоду на вилучення (викуп) земельної ділянки або у разі відмови місцевої Ради народних депутатів у її вилученні ці питання можуть бути вирішені у судовому порядку. При задоволенні позову рішення суду, арбітражного суду є підставою для відведення ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, що посвідчує право власності або право користування землею.

Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу (ч.2 ст.43 ЗК України 1990 року).

В той час, статтею 27 ЗК України 1990 року передбачалося, що право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Як встановлено судом вище, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради прийняв рішення №375 від 28.11.1995 року про вилучення земельної ділянки у Львівської залізниці без згоди останньої, яка на той час була користувачем такої земельної ділянки.

Зважаючи на наведене, спірне рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради порушує цивільне право позивача на користування землею.

Відповідно до п.п.1, 2 статуту ПАТ «Українська залізниця», затвердженого постановою КМУ №735 від 02.09.2015 року та зареєстрованого 21.10.2015 року, ПАТ «Укрзалізниця» є юридичною особою, яка утворена відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови КМУ №200 від 25.06.2014 року «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

ОСОБА_5 утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ, організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовані шляхом злиття, згідно з додатком 1 постанови КМУ №200 від 25.06.2014 року. ОСОБА_5 є правонаступником усіх прав та обовязків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту, в тому числі Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця».

Згідно з наведеною вище постановою Кабінету Міністрів України Державне територіально-галузеве обєднання «Львівська залізниця» реорганізовано в регіональну філію «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця».

Відтак, зважаючи на все наведене вище, спірним рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року порушено право позивача на користування земельною ділянкою площею 2000 кв. м, на якій розташовувався будівельно-монтажний поїзд №766 по вул. Привокзальній, яка була вилучена у Львівської залізниці (Івано-Франківське відділення) без згоди останньої, що суперечить вимогам діючого на час прийняття вказаного рішення законодавства.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача та третьої особи на відсутність у позивача документів, які посвідчують право користування спірною земельною ділянкою, з огляду на наступне:

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту.

Частиною першою статті 23 Закону України «Про транспорт», яка кореспондується з положеннями статті 68 Земельного кодексу України, встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Зважаючи на наведені вище положення законодавства, чинного на момент прийняття рішення №375 від 28.11.1995 року, спірна земельна ділянка належить до земель залізничного транспорту, відтак, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради не мав права вилучати таку ділянку без згоди залізниці, в користуванні якої земельна ділянка перебувала на підставі рішень виконавчого комітету Станіславської міської ради депутатів трудящих №647 від 28.11.1947 року, №109/2 від 22.03.1948 року, №279/4 від 07.08.1953 року та №7/1 від 17.01.1955 року.

При цьому, наявність чи відсутність у Львівської залізниці документів, які посвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.

Щодо доводів позивача про вихід відповідача за межі своїх повноважень під час прийняття оскаржуваного рішення, оскільки повноваження на прийняття такого рішення належали Івано-Франківській міській раді народних депутатів, то такі доводи спростовуються ухвалою Івано-Франківської міської ради народних депутатів ХХІ скликання від 16.02.1994 року, якою повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок надано виконавчому комітету Івано-Франківської міської ради згідно ст.3 п.3 ЗК України.

Поряд з тим, слід зазначити, що в матеріалах справи міститься клопотання відповідача (вих.№109/11.1-05/14в від 27.12.2016 року) про застосування наслідків спливу позовної давності.

Щодо вказаної заяви колегія суддів зазначає наступне:

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст.260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Положеннями статей 253-255 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до суду за захистом свого порушеного права, зокрема, в частині вимоги про визнання недійсним п.25 рішення виконкому Івано-Франківської міської ради №129 від 24.03.1998 року та Державного акту на право постійного користування землею №15/04-000223 від 08.04.1998 року (справа Господарського суду Івано-Франківської області №18/35).

Також судом встановлено, що 01.06.2010 року позивач звернувся до Галицького районного суду м. Львова з адміністративним позовом про визнання недійсним п.1 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 28.05.2014 року (за результатами нового розгляду справи) позов задоволено.

Однак, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року по справі №876/6220/14 вказану постанову районного суду скасовано, а провадження у справі закрито, з огляду на те, що такий спір є спором про право цивільне, а отже, не підлягає вирішенню в адміністративних судах.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.02.2016 року ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

З даним позовом до Господарського суду Івано-Франківської області Львівська залізниця звернулась 25.03.2016 року.

З наведеного вище вбачається, що станом на момент звернення до суду з даним позовом, порушене право позивача захищене не було, що і слугувало підставою для звернення залізниці до суду, з метою отримання захисту свого порушеного права, шляхом визнання незаконним п.1 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року.

При цьому позивачем доведено вжиття ним заходів для відновлення та захисту свого порушеного права.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про можливість визнання поважними причин пропущення позивачем позовної давності на звернення до суду з даним позовом, а відтак і можливості задоволення позовних вимог Львівської залізниці для відновлення порушеного права позивача.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на договір купівлі-продажу будівельних матеріалів від 11 листопада 2002 року, як на підставу дізнання позивачем про порушене право, оскільки за вказаним договором третя особа придбала у залізниці лише будівельні матеріали дрова, віконні рами, цеглу, панелі будівельні, металолом, в той час як спір між сторонами виник з приводу земельної ділянки, яка вилучена у позивача без його згоди.

Зважаючи на все наведене вище, з огляду на можливість визнання поважними причин пропущення позивачем позовної давності, колегія суддів, дослідивши всі обставини справи, вважає, що вимога позивача про визнання незаконним п.1 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року є обґрунтованою підставною та такою, що підлягає до задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції неповно зясував обставини, які мають значення для справи, а також порушив норми матеріального права, що у відповідності до ст.104 ГПК України слугує підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Статтею 103 ГПК України передбачено, що апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення місцевого господарського суду та прийняття нового рішення про задоволення позову. Колегія суддів вирішила визнати незаконним п.1 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року, як таке, що прийняте з порушенням права позивача на користування землею.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2893,80 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору, з яких: 1378 грн. за подання позову та 1515,80 грн. за подання та розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.49, 101, 102, 103, 104, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» задоволити.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2017 року по справі №909/277/16 скасувати.

Прийняти нове рішення. Позов задоволити.

Визнати незаконним п.1 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №375 від 28.11.1995 року.

Стягнути з ОСОБА_4 комітету Івано-Франківської міської ради (76004, м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21, і.к. 04054346) на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» (79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1, і.к. 40081195) 2893,80 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору (з яких: 1378 грн. за подання позову та 1515,80 грн. за подання та розгляд апеляційної скарги).

На виконання постанови місцевому господарському суду видати наказ.

Матеріали справи №909/277/16 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повну постанову складено 06.06.2017 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_6