РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/4886/17 29.05.17 р.

За позовом: Колективного підприємства "Київський птахокомбінат" в особі учасників

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі"

про визнання договору недійсним

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Ліпіній В.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_7 за довіреністю №б/н від 29.12.2016 р.;

від відповідача: ОСОБА_1

від третьої особи: Столяренко Т.П. за довіреністю №б/н від 06.04.2017 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Колективне підприємство "Київський птахокомбінат" в особі учасників звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.03.2017 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 10.04.2017 р.

07.04.2017 р. від відповідача надійшли відзив на позовну заяву та заява про відвід судді.

У судовому засіданні 10.04.2017 р. оголошувалась перерва до 28.04.2017р.

28.04.2017 р. через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

28.04.2017 р. через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору у справі, повідомлення про відсутність аналогічного спору.

28.04.2017 р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі" надійшла заява про залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою від 28.04.2017 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів, залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, розгляд справи відкладено на 18.05.2017 р.

У судовому засіданні 18.05.2017 р. представник третьої особи подала клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 18.05.2017 р. оголошувалась перерва до 29.05.2017 р.

29.05.2017 р. від третьої особи надійшло клопотання про колегіальний розгляд справи.

Від відповідача 29.05.2017 р. надійшли клопотання про призначення у справи судової експертизи, направлення судового запиту та про врахування інформації при розгляді справи.

Ухвалою від 29.05.2017 р. відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи про призначення розгляду справи у колегіальному складі суду.

Відповідач у судовому засіданні підтримав клопотання про призначення у справі судової експертизи та про витребування доказів.

Представник позивача заперечив проти задоволення вказаних клопотань.

У клопотанні про витребування доказів відповідач просить витребувати від Голови правління - директора Колективного підприємства "Київський птахокомбінат" інформації, чи надавав він вказівку уповноваженим представникам ОСОБА_5 чи ОСОБА_7 на складання, підписання, оформлення та подання позову до господарського суду міста Києва.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що повноваження на складання, підписання, оформлення та подання даного позову до господарського суду міста Києва представникам ОСОБА_5 та ОСОБА_7 надавались відповідно до Довіреності від 29.12.2016 р. Доказів відкликання позивачем вказаної довіреності до матеріалів справи не надано. Крім того, питання щодо звернення суду вирішувалось на Загальних зборах членів КП "Київський птахокомбінат" від 02.02.2017 р.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні зазначеного клопотання.

Щодо клопотання про призначення у справі судової експертизи для встановлення належності підпису на позовній заяві представникам ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає, що від особи позивача - Колективного підприємства "Київський птахокомбінат" не надходило жодних заперечень щодо подання даного позову, відтак, у суду відсутні будь-які підстави для призначення у справі судової експертизи. Крім того, суд звертає увагу, що встановлення підписів представників не відноситься до предмета спору і доказування у даній справі.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання відповідача.

Представник позивача у засіданні підтримав позовні вимоги.

Відповідач та представник третьої особи проти позову заперечили.

У судовому засіданні 29.05.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, заслухавши пояснення відповідача, представників позивача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

02.12.2016 р. між Колективним підприємством "Київський птахокомбінат" (позивач, Цедент) в особі Голови правління - директора ОСОБА_6 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (відповідач, Цесіонарій) укладено Договір №1 відступлення права вимоги (цесії) (надалі - Договір).

Відповідно до п. п. 1. - 1.4. Договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Цедент передає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і стає кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі" (третя особа у даній справі), надалі за текстом - «Боржник», на підставі наступних документів: Договору оренди майна від 01 грудня 2011 року за № ПК-000027 та додаткової угоди до нього від 01 серпня 2013 року; рішення Господарського суду м. Києва від 20 листопада 2013 року по справі №910/20803/13, яке набрало законної сили 06 грудня 2013 року, про стягнення із Боржника на користь Цедента суми боргу в розмірі 440 640 (чотириста сорок тисяч шістсот сорок) гривень 00 копійок за Договором оренди майна від 01 грудня 2011 за № ПК-000027; постанови про відкриття виконавчого провадження Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 15 січня 2014 року по виконавчому провадженню №41414221; ухвали Господарського суду м. Києва від 18 лютого 2015 року по справі №910/15007/14 про банкрутство Боржника, відповідно до якої Цедента визнано кредитором по відношенню до Боржника з грошовими вимогами на суму 438 090 (чотириста тридцять вісім тисяч дев'яносто) гривень 00 копійок, з яких 6 090 (шість тисяч дев'яносто) гривень 00 копійок - вимоги першої черги, 432 000 (чотириста тридцять дві тисячі) гривень 00 копійок - вимоги четвертої черги.

Згідно з п. 2. Договору, в день укладення цього Договору Цесіонарій набуває право вимагати замість Цедента від Боржника належного виконання грошового зобов'язання по сплаті суми боргу в розмірі 438 090 (чотириста тридцять вісім тисяч дев'яносто) гривень 00 копійок, а Цедент втрачає право вимоги грошового зобов'язання до Боржника, яке передається за цим Договором.

Пунктом 6 Договору передбачено, що компенсація Цедентові відступленого права вимоги сплачується Цесіонарієм в безготівковому порядку на поточний рахунок Цедента в сумі 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень 00 копійок протягом п'яти діб з моменту підписання цього Договору, тобто до 06 грудня 2016 року включно.

02.12.2016 р. між позивачем та відповідачем підписано Акт №1 приймання-передачі документів за Договором.

05.12.2016 р. відповідач сплатив на рахунок позивача суму Договору - 50 000,00 грн. за платіжним дорученням №4.

Позивач заявлені вимоги про визнання вказаного Договору обґрунтовує тим, що оспорюваний правочин було укладено з порушенням норм чинного законодавства України.

Так, позивач зазначає, що укладений між сторонами Договір являється договором факторингу, при чому цивільна дієздатність відповідача щодо укладення договорів факторингу являється обмеженою; Договір укладено директором з перевищенням повноважень (за відсутності згоди Загальних зборів); зміна кредитора відбулась на стадії виконання рішення в порядку, не передбаченому чинним законодавством.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає що укладений Договір не являється договором факторингу, укладення Договору відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Зобов'язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З положень оспорюваного Договору вбачається, що грошова вимога до боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі" у розмірі 440 640,00 грн., уступається кредитором - Колективним підприємством "Київський птахокомбінат", в обмін на грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн., які новий кредитор - ФОП ОСОБА_1, зобов'язався сплатити позивачу.

Таким чином, тобто за умовами оспорюваного Договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника).

При цьому, правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 ЦК.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 р. у справі 910/8670/15-г.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

При цьому якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК).

Дослідивши спірний Договір, суд дійшов висновку про те, що у даному випадку має місце саме купівля відповідачем права вимоги позивача до третьої особи у розмірі 440 640,00 грн., за ціною 50 000,00 грн., відтак, вказаний Договір за своєю правовою природою являється договором факторингу.

Посилання відповідача на те, що спірний Договір являється договором цесії, не відповідають дійсності та не приймаються судом до уваги.

Частиною 3 статті 1079 ЦК України визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У пункті 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг є фінансовою послугою.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не являється фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу, та, відповідно, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладання договорів такого виду.

Крім того, суд погоджується з доводами позивача про те, що спірний Договір було укладено директором підприємства з перевищенням повноважень, оскільки відповідно до Статуту голові правління-директору не надано повноважень одноособово вирішувати питання про відчуження майна позивача. При цьому, доказів надання згоди КП "Київський птахокомбінат" на укладання спірного Договору суду не надано, як і доказів подальшого схвалення вказаного правочину.

Також, суд погоджується з доводами позивача про невідповідність вимогами законодавства положень Договору щодо заміни стягувача у виконавчому провадження шляхом укладення спірного Договору.

Приписами ст. 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 Кодексу визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За результатом розгляду даної справи, судом встановлено, що оспорюваний Договір укладено з боку відповідача з порушенням вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відтак, суд вважає вимоги про визнання зазначеного Договору недійсним законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, до уваги судом не приймаються з огляду на їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Також, суд не приймає доводи відповідача про те, що дійсність спірного Договору встановлена ухвалою господарського суджу міста Києва від 24.05.2017 р. у справі №910/15007/14, оскільки відповідність Договору вимогам законодавства не була предметом розгляду справи №№910/15007/14.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та не спростованими належним чином та у встановленому законом порядку відповідачами, а відтак такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, а оспорюваний договір суперечить вимогам чинного законодавства України та підлягає визнанню недійсним.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір №1 відступлення права вимоги 02.12.2016 р., укладений між Колективним підприємством "Київський птахокомбінат" (04073, м. Київ, вуя. Зрошувальна, 5-В; ), та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (03191, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

3. Застосувати наслідки недійсності договору №1 відступлення права вимоги 02.12.2016 р., укладеного між Колективним підприємством "Київський птахокомбінат" (04073, м. Київ, вуя. Зрошувальна, 5-В; ), та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (03191, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

4. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (03191, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Колективного підприємства "Київський птахокомбінат" (04073, м. Київ, вуя. Зрошувальна, 5-В; ) 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. судового збору.

5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 01.06.2017 р.

Суддя Н.І. Зеленіна