номер провадження справи 4/47/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2017 Справа № 908/699/17

за позовом Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" (72319, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Кірова, буд. 175)

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСІРІС-ВЕТ" (69005, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 115-А)

до відповідача-2 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, (71100, АДРЕСА_1)

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 26.11.2016р.

Суддя Зінченко Н.Г.

За участю представників сторін та учасників процесу:

від позивача - не з'явився (в судовому засіданні 11.05.2017р. був присутній представник Мартиненко К.І., дов. № б/н від 28.02.2017р.)

від відповідача-1 - Міхантьєв М.Д., дов. № 3 від 07.04.2017р.; Чулой І.С., дов. № 3 від 07.04.2017р.; Буковець Д.В., керівник, довідка АА № 553175 від 19.03.2012р.

від відповідача-2 - ОСОБА_3, дов. серії НОМЕР_1 від 10.03.2017р.; Чулой І.С., дов. серії НОМЕР_1 від 10.03.2017р.

Приватне акціонерне товариство "Агропромислова компанія", м.Мелітополь Запорізької області звернулося до господарського суду Запорізької області з позовною заявою про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 26.11.2016р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСІРІС-ВЕТ", м.Запоріжжя та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, м. Бердянськ Запорізької області.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на приписи ст.ст. 203, 215, 512, 513, 514 Цивільного кодексу України та вказує наступне. 08.06.2016 р. рішенням господарського суду Запорізької області по справі № 908/1157/16 з ПрАТ «Агропромислова компанія» на користь ТОВ «ОСІРІС-ВЕТ» стягнуто 46 598 гри. 3% річних, 445 838,87 грн. інфляційних втрат та 7 386,55 грн. судового збору. 10.11.2016 р. на виконання Рішення виданий відповідний судовий наказ. 26.11.2016 р. між ТОВ «ОСІРІС-ВЕТ» та ФОП ОСОБА_1 було укладено Договір відступлення права вимоги, згідно якого відповідач-1 передів відповідачу-2 право вимоги до позивача за Договором поставки в частині сплати 46 598,04 гри. 3% річних та 445 838,87 грн. інфляційних втрат, які були стягнуті за рішенням суду у справі № 908/1157/16. Проте, у позивача за умовами Договору поставки таких зобов'язань як сплата 3% річних та сплата втрат від інфляції не передбачалось. В свою чергу, рішення господарського суду про стягнення з позивача на користь відповідача-1 46598,04 грн. 3% річних та 445 838,87 грн. інфляційних втрат обґрунтовувалось судом приписами ст.ст. 256,257,267,625 ЦК України, а не умовами Договору поставки. За доводами позивача, в порушення вимог ст.ст.512, 513, 514 ЦК України, за Договором відповідач-1 відступив відповідачу-2 право вимоги до позивача виконання ним зобов'язань по сплати 3% річних та втрат від інфляції за Договором поставки за відсутності таких зобов'язань у Договорі поставки, що робить Договір відступлення права вимоги незаконним та укладеним з порушенням норм матеріального права. Також позивач зазначає, що за поставку товару він остаточно розрахувався 17.03.2016р., у зв'язку чим всі зобов'язання за Договір поставки в силу приписів ч. 1 ст.599 ЦК України є припиненими. Разом з тим, Договір відступлення права вимоги укладений 26.11.2016р., тобто, після припинення всіх зобов'язань за Договором поставки, що унеможливлює передачу будь-яких зобов'язань за цим договором Договору відповідачем-1 на користь відповідача-2. Наголошує, що Договір укладений із порушенням ст.ст. 512, 513, 514 ЦК України, оскільки, на день його укладення - 26.11.2016р. між позивачем та відповідачем-1 не існувало діючих договорів чи правочинів, з яких би у позивача виникав обов'язок сплатити на користь відповідача-1 кошти у розмірі 46 598,04 грн. 3% річних та 445 838,87 грн. втрат від інфляції. Посилаючись на положення Закону України «Про виконавче провадження» та ГПК України, позивач відзначає, що заміна сторони на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили можливо не інакше, як за відповідним судовим рішенням прийнятим за заявою сторони виконавчого провадження або іншої, зацікавленої особи про заміну сторони її правонаступником. Крім того вказує, за змістом Договору відступлення дійсним предметом цієї угоди є право вимоги відповідача-1 до позивача зі сплати 46598,04 гри. 3% річних та 445838,87 гри. втрат від інфляції, за рішенням суду, за яким з позивача на користь відповідача-1 стягнуто не лише суми 3% річних та втрат від інфляції, а й судові витрати. З наведеного, за твердженням позивача, вбачається, що в дійсності при укладені Договору відступлення права вимоги його сторони, не замінюючи кредитора у зобов'язанні за Договором поставки в порядку, передбаченому чинним законодавством, фактично замінили стягувана (відповідача-1) на відповідача-2 на стадії виконання рішення незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справ між суддями від 04.04.2017р. справу № 908/699/17 призначено до розгляду судді Зінченко Н.Г.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 04.04.2017р. порушено провадження у справі № 908/699/17, присвоєно справі номер провадження № 4/47/17, розгляд якої призначено на 11.05.2017р. У сторін витребувані документи, які необхідні для всебічного та об'єктивного розгляду і вирішення справи по суті.

На підставі ст. 77 ГПК України, за усним клопотанням позивача у судовому засіданні оголошувався перерва до 31.05.2017р.

За письмовим клопотанням представників відповідача-1 та відповідача-2 фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Представник позивача у судове засідання 31.05.2017р. не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Про дату, час та місце судового розгляду представник позивача був повідомлений у судовому засіданні 11.05.2017р.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечили в повному обсязі з підстав, викладених у наданому суду письмовому відзиві та додаткових поясненнях.

За доводами відповідача-1 та відповідача-2, у розумінні ст.1 ГПК України ПрАТ «Агропромислова компанія» не має права виступати позивачем по даній справі, оскільки позивач не зазначає та надає жодних доказів того, як оспорюваний договір порушує його права і охоронювані законом інтереси. Також заперечують доводи позивача, що за умовами договору №4 від 01.09.12р. в нього не існувало договірних зобов'язань по оплаті 3% річних за період з 27.04.2013р. по 16.03.2016р. та інфляційних втрат за період з 01.05.2013р. по 29.02.2016р. і що зобов'язання по даному договору вже є припиненими, так як він остаточно розрахувався 17.03.2016р. Посилаючись на висновки судових рішень всіх інстанцій по справі № 908/1157/16, відповідач-1 та відповідач-2 зазначають, що внаслідок порушення боржником своїх договірних зобов'язань по своєчасній оплаті товару, в нього виникли обов'язки щодо погашення боргу із врахуванням 3% річних та інфляційних втрат і ці зобов'язання засновані саме на договорі №4 від 01.09.2012р., відповідно, існуючі права Первісного кредитора, що засновані на договорі №4 від 01.09.2012р. і підтверджені первісними бухгалтерськими документами, були передані Новому кредиторові в обсязі, що існували на момент переходу цих прав. При цьому наголошують, що договір уступки права вимоги від 26.11.2016 року фактично не змінює розмір та об'єм зобов'язань позивача за договором поставки товару № 4 від 01.09.2012 року, а лише змінює особу Кредитора (Стягувача) за зобов'язаннями, які не виконані Боржником належним чином. Посилаючись на практику господарського судочинства, просять в позові відмовити.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 75 ГПК України дозволяє суду розглянути спір за наявними у справі матеріалами, у випадку, якщо відзив на позов та витребувані судом документи не надані.

Суд приймає до уваги, що представник позивача у судовому засіданні 11.05.2017р. був присутній, свої доводи довів до відома суду. Крім того, позивач мав можливість надати суду додаткові письмові пояснення, чим він не скористався.

Враховуючи обмеженість розгляду справи визначеним законом процесуальним строком та зважаючи на те, що про час та місце судового розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, суд вважає за можливе розглянути справу без участі його представника за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 31.05.2017р. справу розглянуто, прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області у справі № 908/1641/13 від 29.05.2013 р. позовні вимоги ТОВ "ОСІРІС-ВЕТ" про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" 588178,24 грн., які складаються з 556226,75 грн. основного боргу за договором поставки від 01.09.2012 р. № 4, 25878,95 грн. пені, 5175,53грн. 3 % річних та 897,01 грн. втрат від інфляції задоволені частково, а саме: з відповідача на користь позивача стягнуто: 556226,75 грн. заборгованості, 5175,53 грн. 3% річних, 897,01 грн. інфляційних втрат. В частині стягнення 25878,95 грн. пені відмовлено.

Стягнення компенсаційних санкцій за вказаним рішенням здійснено станом на 15.03.2013 р.

Повне фактичне виконання рішення суду у справі № 908/1641/13 ПрАТ «Агропромислова компанія» здійснено з 19.01.2016 р. по 17.03.2016 року (556226,75 грн. заборгованості, 5175,53 грн. 3% річних, 897,01 грн. інфляційних втрат, 11245,96 грн. судового збору).

Враховуючи виконання ПрАТ «Агропромислова компанія» зобов'язання щодо сплати основного боргу у розмірі 556226,75 грн. лише 17.03.2016р., ТОВ «ОСІРІС-ВЕТ» було нараховано 51032,61 грн. 3% річних за період з 16.03.2013 р. по 16.03.2016 р., 453014,83 грн. інфляційних втрат за період з квітня 2013 р. по березень 2016 р., стягнення яких стало предметом судового розгляду у справі № 908/1157/16.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 08.06.2016р. по справі 908/1157/16, залишеним в силі постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.07.2016р., були частково задоволенні позовні вимоги ТОВ «ОСІРІС-ВЕТ» та стягнуто з ПрАТ «Агропромислова компанія» 46598,04 грн. 3% річних, 445838,87 грн., інфляційних втрат, 7386,55 грн. судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.10.2016 року рішення першої та апеляційної інстанції у справі № 908/1157/16 залишені в силі, у зв'язку з чим 10.11.2016 року господарським судом Запорізької області був виданий відповідний наказ №908/1157/16.

26.11.2016 року між ТОВ «ОСІРІС-ВЕТ» (Первісним кредитором, відповідачем-1 у справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Новим кредитором, відповідачем-2 у справі) було укладено договір відступлення права вимоги (надалі - Договір), відповідно до умов якого Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв на себе право вимоги до Приватного акціонерного товариства «Агропромислова компанія» за Договором поставки № 4 від 01.09.2012р. (надалі - Основний договір), що існують і належать Первісному кредитору станом на дату укладання даного договору (п.1.1 Договору).

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що за цим Договором Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від ПрАТ «Агропромислова компанія» належного виконання взятих на себе зобов'язань за Основним договором, а саме: вимагати стягнення на свою користь сум інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання взятих на себе договірних зобов'язань та інших вимог, які виникли у зв'язку із невиконанням останнім своїх зобов'язань за Основним договором, у наступному розмірі:

- 3% річних за неналежне виконання Основного договору за період з 27.04.2013 року по 16.03.2016 року в сумі 46598 грн. 04 коп.;

- інфляційних втрат за неналежне виконання Основного договору за період 01.05.2013 року по 29.02.2016 року в сумі 445838 грн. 87 коп.

За змістом п. 2.1 Договору, право вимоги, що відступається за цим Договором, передається Первісним кредитором на користь Нового кредитора в рахунок оплати за виконані послуги за договором надання юридичних послуг № 11/02-03 від 01.02.2013р. з належним виконанням Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 своїх договірних зобов'язань перед ТОВ «ОСІРІС-ВЕТ».

Згідно з п. 3.1 Договору підписання цього Договору є підтвердженням передання Первісним кредитором Новому кредитору всіх документів, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, якам є важливою для їх здійснення за Основним договором, в тому числі первинних бухгалтерські документи, рішення судів, накази, тощо.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору 26.11.2016р., по акту прийому-передачі ТОВ «ОСІРІС-ВЕТ» передано ФОП ОСОБА_1 оригінали документів, що підтверджують право вимоги, а саме: договір поставки, видаткові накладні, рішення судів господарського судочинства та судовий наказ Господарського суду від 10.11.2016 року № 908/1157/16.

За доводам позивача, Договір укладений із порушенням ст.ст. 512, 513, 514 ЦК України, оскільки, на дату його укладення між позивачем та відповідачем-1 не існувало діючих (укладених) договорів чи правочинів, з яких би у позивача виникав обов'язок сплатити на користь відповідача-1 кошти у розмірі 46 598,04 грн. 3% річних та 445 838,87 грн. втрати від інфляції, що є підставою для визнання його недійним в силу приписів ст. 203, 215 ЦК України.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 26.11.2016р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСІРІС-ВЕТ", м.Запоріжжя та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, стали предметом судового розгляду у даній справі.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, вислухавши представників відповідача-1 та відповідача-2 (представника позивача у судовому засіданні 11.05.2017р.), суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту порушеного права (охоронюваного законом інтересу), який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України (ст.215 ЦК України). Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами ст. 207 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання, яке не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вже зазначено вище, укладеним між відповідачем-1 та відповідачем-2 Договором відступлення права вимоги сторони правочину узгодили передачу права вимоги до Нового кредитора відносно ПрАТ «Агропромислова компанія» за Договором поставки № 4 від 01.09.2012р., а саме: вимагати стягнення на свою користь сум інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання взятих на себе договірних зобов'язань та інших вимог, які виникли у зв'язку із невиконанням останнім своїх зобов'язань за Основним договором, у наступному розмірі: - 3% річних за неналежне виконання Основного договору за період з 27.04.2013 року по 16.03.2016 року в сумі 46598 грн. 04 коп.; - інфляційних втрат за неналежне виконання Основного договору за період 01.05.2013 року по 29.02.2016 року в сумі 445838 грн. 87 коп.

За правилами статей 512 і 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) і до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з приписами статей 516, 517 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання (статті 518 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні, відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач-1, як Новий кредитор по відношенню до ПрАТ «Агропромислова компанія» за договором поставки товару № 4 від 01.09.2012р., набув всіх прав кредитора від ТОВ «ОСІРІС-ВЕТ» за договором про відступлення права вимоги від 26.11.2016р.

Статтею 516 ЦКУ передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Жодна з норм діючого законодавства України не передбачає заборони уступки права вимоги по договорам поставки.

Договір № 4, укладений 01.09.2012р. між ТОВ «ОСІРІС-ВЕТ» та ПрАТ «Агропромислова Компанія», також не містить заборони на уступку права вимоги.

Суд вважає необхідним зазначити, що рішенням господарського суду Запорізької області від 08.06.2016р. по справі 908/1157/16 та судовими актами апеляційної та касаційної інстанції був встановлений факт порушення покупцем (позивачем у справі) зобов'язань щодо своєчасної та повної оплати отриманого товару в рамках дії договору поставки № 4 від 01.09.2012р., і в розумінні ст. 35 ГПК України не потребує додатково доказування/доведення наявності протиправної поведінки та наявності порушення з боку ТОВ «ОСІРІС-ВЕТ».

За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК країни. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанова Вищого господарського суду України від 01.11.2012 № 5011-32/5219-2012).

Враховуючи наведене, суд наголошує, що в даному випадку, внаслідок порушення боржником своїх договірних зобов'язань по своєчасній оплаті товару, в нього виникли обов'язки щодо погашення боргу із врахуванням 3% річних та інфляційних втрат і ці зобов'язання засновані саме на договорі №4 від 01.09.2012р. Відповідно, існуючі права Первісного кредитора, що засновані на договорі №4 від 01.09.2012р. і підтверджені первісними бухгалтерськими документами, були передані Новому кредиторові в обсязі, що існували на момент переходу цих прав.

Щодо посилання позивача на норми Закону України «Про виконавче провадження» та не те, що заміна сторони на стадії виконання судового рішення можлива не інакше як за відповідним судовим рішенням і наведене є підставою для визнання даного правочину недійсним з огляду на приписи на ст.ст. 203, 215 ЦК України, суд зазначає наступне.

Згідно змісту пунктів 1.1., 1.2, 1.3 Договору від 26.11.2016р. Первісним кредитором передані Новому кредиторові саме право вимоги до боржника, що засновані на відповідному договорі поставки товару № 4 від 01.09.2012 року та підтверджуються первинними бухгалтерськими документами. В тексті Договору уступки права вимоги не міститься жодного посилання на будь-яке судове рішення.

При цьому, ТОВ «ОСІРІС-ВЕТ» та ФОП ОСОБА_7, укладаючи договір уступки права вимоги від 26.11.2016р. не здійснювали будь-яких дій пов'язаних із процесуальними нормами ГПК України або Закону України «Про виконавче провадження».

Слід зазначити, що саме з цих підстав та за заявою ТОВ «ОСІРІС-ВЕТ» господарським судом Запорізької області було порушено розгляд питання про заміну сторони правонаступником (ухвала від 12.04.2017р. по справі №908/1157/16) і суд дійшов висновку, що є неправомірним здійснювати заміну сторони по справі правонаступником - так як судовий процес вже завершено. При цьому судом відмовлено у здійснюенні заміни стягувача, оскільки сторони договору уступки права вимоги завчасно заявили свої вимоги щодо заміни стягувача.

Також, суд вважає за необхідне зазначити наступні обставини. У якості правового обґрунтування підстави позову позивач посилається на ст. ст. 215, 216 ЦК України.

За змістом ст. ст. 1, 21 ГПК України позивачами в господарському суді є підприємства та організації, що подали позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК).

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, яка розглянута Судовою палатою у господарських справах і Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України.

Отже, при зверненні із позовом до суду, ПрАТ «Агропромислова компанія» повинно довести також факт порушення оспорюваним правочином (договором відступлення права вимоги від 26.11.2016р.) його прав або охоронюваних законом інтересів.

Однак, позивачем при зверненні із позовом до господарського суду взагалі не зазначено - в чому полягає порушення його прав (охоронюваних законом інтересів) при укладенні оспорюваного договору від 26.11.2016р.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, приписами даної правової норми встановлено, що договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або він не визнаний судом недійсним.

При дослідженні наданих сторонами по справі доказів та умов укладеного Договору відступлення права вимоги від 26.11.2016р., суд не встановив наявності підстав для визнання його недійсним в силу статті 203 Цивільного кодексу України, внаслідок чого в задоволенні позову відмовляється.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В даному випадку, за наведених у позовній заяві підстав, позовні вимоги не є обґрунтованими.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК витрати зі сплати суми судового збору відносяться на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 45, 22, 33, 34, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" (м. Мелітополь Запорізької області) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСІРІС-ВЕТ" (м. Запоріжжя) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Бердянськ Запорізької області) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 26.11.2016р. відмовити повністю.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст.ст. 84, 85 ГПК України "06" червня 2017 р.

Суддя Н.Г.Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.