РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2017Справа №910/4385/17

За позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

До відповідача товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант»

Про відшкодування 49000,00 грн. в порядку регресу

Суддя Ковтун С.А.

Представники сторін:

від позивача не прибув

від відповідача Гнатюк С.В. (за дов.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант» про відшкодування шкоди у розмірі 49000,00 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що страхувальнику позивача було завдано майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась через порушення правил дорожнього руху водієм, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем.

Суд своєю ухвалою від 22.03.2017 порушив провадження у справі № 910/4385/17.

У зв'язку з неприбуттям в судове засідання представників сторін суд відклав розгляд справи до 18.05.2017.

Відповідач позовні вимоги відхилив у повному обсязі з огляду на таке.

Відповідно до наданого позивачем звіту № 97/06/16 про оцінку колісного транспортного засобу від 23.06.2016, складного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Gelly», державний номер НОМЕР_1, складає 79382,04 грн. з урахуванням ПДВ та 66151,70 грн. без урахування ПДВ.

Водночас, під час оцінки не враховано знос транспортного засобу.

Згідно з консультацією № 82-R/27/4 від 18.01.2017, складеною ТОВ «ПП «Селтим», на замовлення відповідача, фізичний знос транспортного засобу «Gelly», державний номер НОМЕР_1, складає 52,60% (сума зносу деталей = 23403,85 грн. (49375,21 (вартість змінюваних деталей, відповідно до рахунку)*(1-52,60% (коефіцієнт фізичного зносу). Знос було нараховано на підставі даних протоколу огляду пошкодженого транспортного засобу «Gelly», державний номер НОМЕР_1, в якому зазначені пошкодження, що не відносяться до ДТП від 08.06.2016 та експлуатування вищевказаного ТЗ як таксі.

Крім того, позивач сплатив страхове відшкодування на особистий картковий рахунок страхувальника. Враховуючи, що позивач не надав доказів понесених витрат із сплати ПДВ до державного бюджету у зв'язку з ремонтом забезпеченого транспортного засобу, відповідач зменшив розмір страхового відшкодування на розмір податку на додану вартість.

15.05.2017 відповідач перерахував позивачеві 39180,34 грн. (23403,85 (вартість деталей зі зносом) + 5337,49 грн. (вартість робіт) + 11439 грн. (вартість матеріалів для ремонту) - 1000 грн. (франшиза).

Позивач подав клопотання про розгляд справи без участі його представника.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

28.01.2016 приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) уклали договір добровільного страхування наземних транспортних засобів (КАСКО) (далі - Договір-1), за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією транспортного засобу, а саме: «Gelly», державний номер НОМЕР_1.

08.06.2016 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Gelly», державний номер НОМЕР_1, та автомобіля «ДЕО», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4.

Згідно з постановою Київського районного суду міста Харкова від 06.09.2016 особою, винною в скоєнні адміністративного правопорушення, є водій ОСОБА_4.

Майнові інтереси, пов'язані з експлуатацією автомобіля ДЕО», державний номер НОМЕР_2, застраховані товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант» за полісом АЕ/6787347 (далі Договір-2). Умовами Договору-2 передбачено ліміт за шкоду майну у розмірі 50000,00 грн., франшизу - 1000 грн..

Зазначена вище подія, відповідно до норм чинного законодавства України, була визнана страховим випадком, про що складено страховий акт, за якими до виплати підлягає 67000,27 грн..

30.06.2016 страховик виплатив страхувальнику 59800,27 грн. страхового відшкодування.

Позивач заявив до стягнення з відповідача 49000, (50000,00-1000,00).

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб'єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначає Закон України від 12.07.2001 № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Відповідно до даного Закону оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

В силу ст. 7 Закону «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках, у тому числі, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані окремими законодавчим актом - Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Крім Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ці відносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них (ч. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Водночас, цією ж статтею визначено, що якщо норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Отже, в даному випадку питання конкуренції рівнозначних за юридичною силою законодавчих актів врегульовано за законодавчому рівні, визначивши Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» спеціальним. Виходячи з принципу верховенства спеціальних норм над загальними нормами, при конкуренції норм до правовідносин у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів підлягають застосуванню правові механічними, визначені Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обсяг прав, які набуває страховик, що виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, передбачено ст. 993 ЦК України, якою встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Зміст даної статті дублює положення ст. 27 Закону України від 07.03.1996, № 85/96-ВР «Про страхування», і визначає можливість виникнення у страховика права регресу до заподіювача страхувальнику шкоди (суброгація).

Однак, даними нормами не визначено межі відповідальності страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тобто розмір страхової суми, яку страховик зобов'язаний виплатити. З огляду на це посилання позивача на ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» як на законодавчі приписи, які покладають на відповідача обов'язок сплатити всю суму відновлювального ремонту, є безпідставним, оскільки обов'язок з відшкодування шкоди не є предметом правового регулювання цих норм. Крім того, здійснена страхова виплата не є неспростовною обставиною і її розмір як обсяг відповідальності заподіювача шкоди перед страховиком підлягає доказуванню на загальних підставах.

Відповідальність страховика полягає у виконанні обов'язку відшкодувати шкоду, заподіяну страхувальником, у межах страхових сум. Межі страхового відшкодування, тобто розмір грошової суми, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування, визначаються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та відповідним страховим полісом, що є єдиною формою внутрішнього договору страхування.

Шкода є економічною кількісною категорія, що виражає вартість збитків. Встановлюючи межі відшкодування шкоди, Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» також визначає порядок визначення розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню страховиком особи, що її заподіяла.

За загальним правилом, яке наведено у ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісів, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Витрати, які є складовою шкоди як вартісного вираження збитків при пошкодженні транспортного засобу і підлягають відшкодуванню, визначенні ст. 29 Законом України «Про страхування», витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Таким чином, в даному випадку слід розмежовувати реальні збитки, заподіяні транспортному засобу, які фактично поніс страховик і право на які у нього виникло на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», та збитки у вигляді відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, обов'язок відшкодування яких виник у страховика за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Визначення розміру збитку у вигляді відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється шляхом оцінки майна за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами (ст. 3 Закону України від 12.07.2001, № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Отже, розмір реальних збитків та розмір збитків у вигляді відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу не завжди можуть співпадати. У випадку не покриття (недостатності) розміру оціненої шкоди фактично понесених витрат страховиком, що виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, обов'язок сплати різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою покладається на особу, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність (ст. 1194 ЦК України).

З огляду на це, забезпечення наданого ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» страховику права отримати відшкодування у межах фактичних здійснених ним витрат реалізується шляхом покладення на страховика, що застрахував цивільно-правову відповідальність особи, яка заподіла шкоду, обов'язку відшкодувати шкоду у межах страхової суми (ліміту) виходячи з її оціненого розміру та з урахуванням франшизи, та, у випадку недостатності даних сум, покладення обов'язку сплати різниці на заподіювача шкоди.

Підсумовуючи викладене, у позивача до відповідача виникло право вимагати відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом автомобіля «Gelly», державний номер НОМЕР_1, розмір яких повинен визначатись з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Автомобіль «Gelly», державний номер НОМЕР_1, має такі характеристики: рік випуску 2013, пробіг 60817 км., дата введення в експлуатацію з 01.01.2013, використовується в режимі таксі.

Відповідно до п. 7.38. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Фонду державного майна та Мінюсту від 24.11.2003 № 142/5/2092 (далі - Методика), значення коефіцієнту фізичного зносу КТЗ (ЕЗ) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки.

Згідно з п. 7.39. Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Зі змісту наданого позивачем звіту № 91/06/16 про оцінку колісного транспортного засобу від 23.06.2017, не вбачається, що суб'єкт оцінювання визначив значення коефіцієнту фізичного зносу КТЗ (ЕЗ).

Тоді, як відповідно до консультації № 82-R/27/4 від 18.01.2017, складеної ТОВ «ПП «Селтим», на замовлення відповідача, коефіцієнт фізичного зносу деталей дорівнює 0,526.

Крім того, відповідно до ст. 36.2 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Оскільки позивач перерахував страхове відшкодування потерпілій особі, розмір оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Під час розгляду справи в суді відповідач відшкодував позивачеві 39180,34 грн. (23403,85 (вартість деталей зі зносом) + 5337,49 грн. (вартість робіт) - 11439 грн. (вартість матеріалів для ремонту) - 1000 грн. (франшиза).

Суд припиняє провадження у справі в частині стягнення 39180,34 грн. на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, у зв'язку з відсутністю предмету спору. В іншій частині позову суд відмовляє.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір з вимоги про стягнення 39180,34 грн. покладається на відповідача, оскільки неправильні дії останнього призвели до звернення з позовом до суду. В іншій частині судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 80, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Припинити провадження у справі в частині стягнення 39180,34 грн..

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант» (бульвар Лесі Українки, 26, м. Київ, 01133, код 32382598) на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (вул. Федорова Івана, 32 літера А, м. Київ, 03038, код 30859524) 1279,36 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Повний текст рішення складено 30.05.2017.

Суддя С. А. Ковтун