ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2017 р. Справа № 925/484/17

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1 - особисто;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Фірма "Frandsen Furniture aps" до фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 про стягнення 237 101,76 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 237 101,76 грн. на підставі договору купівлі-продажу товарів № 26-04 від 26.04.2014 укладеного між сторонами у справі, з яких 6564,32 євро на повернення передоплати за непоставлений товар та 1726,32 євро штрафних санкцій за користування чужими коштами.

19.05.2017 позивачем подано суду заяву про зменшення позовних вимог (а.с. 46) в якій просить суд сягнути з відповідача кошти лише в сумі 7 432,54 євро, в тому числі 6 064,32 євро повернення здійсненої передоплати за наданий товар, 1 368,22 євро штрафних санкцій за користування чужими коштами, що відповідно до курсу НБУ становить 212 561,19 грн. та 4 600,00 грн. на правову допомогу. Правова підстава позову залишена без змін.

Суд прийняв до розгляду заяву про зменшення позовних вимог, оскільки вона подана в порядку ст. 22 ГПК України, згідно якої до часу прийняття судового рішення позивач вправі збільшити або зменшити розмірі позовних вимог.

В останнє судове засідання представник позивача не з'явився, однак в ході розгляду справи позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити.

Відповідачка позовні вимоги визнає лише в частині стягнення 6 064,32 євро, про що суду було надано відзив ( а.с. 60). Судові витрати та витрати на правову допомогу відповідач просить покласти на себе пропорційно задоволеним позовним вимогам у відповідності до ст. 49 ГПК України.

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін і дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає лише до часткового задоволення, виходячи з такого:

З матеріалів справи вбачається наступне:

26.04.2014 між сторонами по справі укладено договір купівлі-продажу товарів № 26-04 (далі по тексту - договір), за умовами якого відповідач, як продавець, зобов'язався передати (поставити) позивачу, як покупцю, товар : клеєні елементи деревини на загальну суму 500 000,00 євро, а позивач зобов'язався прийняти та оплати товар на умовах договору (а.с. 7).

Сторонами спеціально погоджено, що у разі виникнення спорів застосовується матеріальне та процесуальне право України, а спір підлягає передачі на розгляд і остаточне вирішення у господарських судах України (розділ 13).

Даний договір за своїм правовим змістом відповідає договору поставки. У відповідності до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За доводами позивача, він на виконання умов договору між сторонами сплатив на користь відповідача передоплату за товар у розмірі 8 064,32 євро (3 564,32 євро 07.05.2014 та 4500,00 євро 13.06.2014 (а.с. 11,12), що підтверджєуться банківськими довідками.

Розділом 4 договору сторонами узгоджено, що поставка товару може здійснюватися частинами на протязі строку дії цього договору.

Згідно п. 12.1. договору, він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014 року.

За доводами позивача, відповідач поставку товару на отримані кошти не здійснила, але повернула частину передоплати.

В ході розгляду справи сторонами було узгоджено, що сума неповерненої передоплати за товар становить 6064,32 євро і сторони повністю знімають між собою з'ясування питання, за чий рахунок проводиться сплата банківських комісій за перерахування коштів між сторонами.

У відповідності до ст. 526 ЦК та 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1,2 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Позивач з метою досудового врегулювання спору направив відповідачу претензію від 29.03.2017 (а.с. 15), в якій просив повернути суму передоплати в розмірі 6564,32 євро. Претензія залишена відповідачкою без відповіді та задоволення, з чого і виник спір.

У відповідності до ст. 693 ЦК України позивач обрав спосіб захисту порушеного права у виді вимоги про повернення передоплати за неотриманий товар. Строк дії договору між сторонами вичерпано, відповідач товар не поставив, кошти не повернув, а тому до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить 6 064,32 євро основного боргу на повернення передоплати по договору між сторонами від 26.04.2014, що в гривневому еквіваленті становить 173 431,84 грн. ( 6 064,32 х 28,598728).

Позов в цій частині відповідачкою визнано повністю.

Також за уточненими позовними вимогами позивач просить стягнути з відповідача 1368,22 євро штрафних санкцій за користування чужими грошовими коштами.

Відповідачка заперечила проти обґрунтованості стягнення цих коштів.

Суд вважає, що в цій частині позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Ч. 3 ст. 693 ЦК передбачає, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Ст. 536 ЦК (глава 48 про виконання зобов'язання) передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Представники обох сторін визнають, що договором між сторонами від 26.04.2014 не передбачено умови про розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.

При цьому у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 справа № 910/2899/14|3-39гс15 "Про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами" викладено правову позицію, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у разі припинення дії договору поставки та збереження грошових коштів без достатньої правової підстави не встановлено договором між сторонами у цій справі, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики (ст. 1048 ЦК), та правовідносин, які склалися між сторонами внаслідок припинення договору поставки і безпідставного збереження грошових коштів ст. 1212 ЦК), не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України.

Зі свого боку, в контексті даної справи, позивач просить застосувати розмір плати за користування чужими грошовими коштами, що передбачений ч. 6 ст. 231 Господарського Кодексу України.

У відповідності до цієї норми, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

При цьому ст. 231 ГК штрафними санкціями визначає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суд вважає, що передбачені ст. 536 та 693 ЦК України проценти за користування чужими грошовими коштами, які можна нарахувати на неповернуту передоплату, не є штрафними санкціями, бо таке не передбачено у переліку штрафних санкцій, які перелічені ст. 231 ГК України (лише неустойка, штраф, пеня). Крім того, ст. 536 та 693 ЦК не знаходяться у розділах, які встановлюють штрафні санкції, а є іншими платежами за невиконання певного виду зобов'язання.

З цієї підстави нараховані до стягнення позивачем 1368,22 євро штрафних санкцій за користування чужими грошовими коштами на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України до примусового стягнення з відповідача не підлягають.

У складі судових витрат позивач просить стягнути з відповідача 4600,00 грн. витрат на допомогу адвоката.

Суд вважає, що наявні у справі докази підтверджують обґрунтованість таких витрат, що вбачається з наступного:

14.03.2017 адвокатом ОСОБА_2 (а.с. 19-21) із позивачем укладено договір про надання правової допомоги у господарських справах (а.с. 17), за умовами якої адвокат прийняв на себе обов'язок надати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором, для стягнення з відповідачки боргу. При цьому адвокат надає роз'яснення, довідки, готує претензії, позов, веде досудову та судову роботу, надає інші послуги, спрямовані на виконання умов договору.

Протоколом погодження гонорару адвоката та калькуляцією вартості правової допомоги та наданих послуг ( а.с. 41) адвокат із позивачем визначили, що надані послуги становлять 4600,00 грн., до яких віднесено консультацію, складення претензій, відправку, складення і направлення позову, представництво інтересів клієнта у судовому розгляді.

Суду надано також і копії в справу та оригінали для огляду, що адвокату на виконання умов договору від 14.03.2017 сплачено 4600,00 грн. (а.с. 42-43). При цьому адвокат зазначає, що коштів ним було витрачено більше, з урахуванням оплати приїзду в суд на засідання, відправки кореспонденції (а.с. 57-59).

У відповідності до ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У відповідності до п. 10 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 04.03.98 р. N 02-5/78 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зі змінами та доповненнями, витрати позивачів та відповідачів, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, і платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг.

Пунктом 12 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 04.03.98 р. N 02-5/78 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" увагу судів звернуто на те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат, крім державного мита, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин суд з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, ціни позову, може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Суд враховує, що в ході розгляду справи адвокат ОСОБА_2 обслуговував іноземного клієнта, що тягне за собою більші витрати, особисто вів справу, надав всі необхідні докази та додаткові документи у справу, оформляв заяву про зменшення позовних вимог, виконав всі вимоги суду.

З боку відповідача суду не подано заперечень та доказів, на підставі яких можна оцінювати витрати на адвокатські послуги як явно завищені.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини справи повинні підтверджуватись лише належними і допустимими доказами, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд вважає, що правомірність підстав позовних вимог позивачем доведена наданими у справу доказами, заперечень проти позову, які б повністю звільняли відповідача від майнової відповідальності перед позивачем, суду не надано.

У відповідності до ст. 49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, суми судового збору та суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зменшені позовні вимоги було задоволено судом на 81,60% (173431,84 х 100 : 212 561,19), тому пропорційно цьому задоволенню з відповідача на користь позивача слід стягнути лише 2601,48 грн. на відшкодування сплаченого судового збору (173 431,84 х 1,5%) і 3753,60 грн. адвокатських.

Решту судового збору пропорційно зменшеному розміру позовних вимог -- 368,12 грн. (212 561,19 грн. х 1,5% - 3556,53 грн.) позивачу слід повернути за його заявою, про що прийняти ухвалу.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, Черкаська область, Золотоніський район, с. Коробівка, вл. Леніна, 124 та вул. Центральна, 119) на користь Фірми "Frandsen Furniture aps" (Posbox 421, 6000 Kolding, Denmark, представник адвокат ОСОБА_2, 33013, м. Рівне, вул. Кн. Володимира. 37 кв. 120) -- 6064,32 євро передоплати за непоставлений товар, що становить 173 431,84 грн., 2601,48 грн. на відшкодування сплаченого судового збору і 3753,60 грн. адвокатських.

3. В решті вимог у позові відмовити.

Наказ видати.

Рішення у справі може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 05 червня 2017 року

Суддя Н.М. Спаських