КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2017 р. Справа№ 927/734/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін

від позивача: ОСОБА_2 - адвокат за посв. №594 від 13.12.2011 року;

від відповідача: Кононець Ю.А. - предст. за дов. №02.118/1132 від 02.06.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу Ніжинської міської ради Чернігівської області

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.10.2016 року

у справі № 927/734/16 (суддя: Бобров Ю.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

до відповідача Ніжинської міської ради Чернігівської області

про зобов'язання поновити договір оренди землі

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 (далі - позивач) звернулася до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Ніжинської міської ради Чернігівської області (далі - відповідач ) про зобов'язання поновити договір оренди землі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між Ніжинською міською радою і ним було укладено договір оренди землі № 53 від 26.06.2007 року, відповідно до умов якого позивач (орендар) прийняв у строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - комерційного використання, що знаходиться за адресою: м. Ніжин, АДРЕСА_1. Цей договір було укладено терміном до 01.01.2008.

У зв'язку з відмовою міської ради продовжити договір оренди землі, позивач звернувся з позовом до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області. Рішенням суду від 09.04.2009 року зобов'язано Ніжинську міську раду прийняти рішення про поновлення договору оренди землі строком на 5 років.

Починаючи з 2009 року по 2015 рік, вказує у позові позивач, він постійно звертався до Ніжинської міської ради щодо укладення договору оренди землі, але відповідач рішення суду не виконав і рішення про поновлення договору оренди землі не прийняв. З 2009 року по липень 2016 року, зазначає позивач, він сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою.

Посилаючись на ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", позивач просив суд першої інстанції зобов'язати Ніжинську міську раду поновити договір оренди землі № 53 від 26.06.2007 року, укладений між Ніжинською міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, строком на 5 років і на тих самих умовах, шляхом підписання додаткової угоди до договору оренди землі № 53 від 26.06.2007 року.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 24.10.2016 року у справі № 927/734/16 позов задоволено частково. Вирішено Ніжинській міській раді Чернігівської області поновити договір оренди землі № 53 від 26.06.2007 року, укладений між Ніжинською міською радою Чернігівської області та підприємцем ОСОБА_5, зареєстрований у Державному реєстрі земель 03.07.2007 року за № 04-К 3, на тих самих умовах, шляхом підписання додаткової угоди до договору оренди землі № 53 від 26.06.2007 року. Врешті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Ніжинська міська рада Чернігівської області звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.10.2016 року у справі № 927/734/16 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Чернігівської області неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Крім того, скаржник зазначив, що договір припинив свою дію 01.01.2008 року і більше не поновлювався, оскільки не укладалися додаткові угоди та не реєструвалися відповідно до вимог ст. 126 Земельного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2016 року у справі № 927/734/16 апеляційна скарга Ніжинської міської ради Чернігівської області прийнята до провадження.

Розгляд справи здійснювався різними колегіями суддів та неодноразово відкладався на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

23.05.2017 року відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.10.2016 року по справі №927/734/16 залишити без змін а апеляційну скаргу Ніжинської міської ради Чернігівської без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.10.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Ніжинської міської ради Чернігівської - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

26.09.2002 року приватний підприємець ОСОБА_5 придбала у власність у Ніжинської райспоживспілки ларьок (кіоск).

Згідно з рішенням виконкому Ніжинської міської ради від 21.11.2002 року № 736 було дозволено переоформити технічну документацію на встановлену малу архітектурну форму - кіоск по АДРЕСА_1 з Ніжинської райспоживспілки на підприємця ОСОБА_5, а 29.11.2002 року між Ніжинською міською радою та підприємцем ОСОБА_5 було укладено договір оренди земельної ділянки, згідно з умовами якого позивачу було передано в оренду на термін до 07.11.2003 року, земельну ділянку, площею 0,0012 га, по АДРЕСА_1 у м. Ніжині, з метою встановлення малої архітектурної форми - кіоску. Цей договір було зареєстровано у Ніжинському міському відділі земельних ресурсів, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис 09.12.2002 року № 1022. 16.12.2002 року надана в оренду земельна ділянка була передана підприємцеві за актом прийому-передачі земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, з метою встановлення малої архітектурної форми - належного позивачу кіоску, між Ніжинською міською радою та підприємцем ОСОБА_5 08.09.2003 року знову було укладено договір оренди земельної ділянки, терміном до 17.07.2004 року, площею 0,0024 га, яка знаходиться в м. Ніжині по АДРЕСА_1. Цей договір зареєстровано у Ніжинському відділі земельних ресурсів, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис 08.09.2003 року № 1192.

03.08.2005 року, для розміщення належної позивачу малої стаціонарної архітектурної форми - кіоску по продажу промтоварів, між Ніжинською міською радою та підприємцем ОСОБА_5 знову було укладено договір оренди землі, згідно з умовами якого в оренду позивачу було передано в оренду земельну ділянку, яка знаходиться у м. Ніжині по АДРЕСА_1, загальною площею 0,0024 га, у тому числі 0,0015 га - під будівлею, 0,0009 га - територія благоустрою. Підставою розроблення проекту відведення земельної ділянки, згідно з п.18 цього договору, є Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництва об'єкта до експлуатації № 163 від 22.12.2004 року. Цей договір було укладено до 01.08.2006 року та зареєстровано у Ніжинській міській раді, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 05.08.2005 року за № 1525.

Рішенням Ніжинської міської ради (VI сесії V скликання) від 26.07.2006 року підприємцю ОСОБА_5 було поновлено договір оренди терміном з 05.08.2006 року до 01.08.2007 року на земельну ділянку площею 0,0024 га по АДРЕСА_1, під раніше встановленою малою архітектурною формою.

На підставі цього рішення міської ради, між Ніжинською міською радою та підприємцем ОСОБА_5 26.07.2006 року укладено договір оренди землі, за умовами якого позивачу передано в оренду земельну ділянку загальною площею 0,0024 га, яка знаходиться у м. Ніжині по АДРЕСА_1.

Земельна ділянка передана в оренду для розміщення малої архітектурної форми.

Цей договір було укладено з 05.08.2006 року до 01.08.2007 року та зареєстровано у Ніжинському міському відділі земельних ресурсів, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 05.08.2006 року за № 1678.

В подальшому, на підставі рішення Ніжинської міської ради (XXII сесії V скликання) від 26.06.2007 року, між Ніжинською міською радою та підприємцем ОСОБА_5 було укладено, на тих самих умовах договору від 26.07.2006 року, договір оренди землі № 53 від 26.06.2007 року.

Цей договір було укладено терміном до 01.08.2008 року та зареєстровано у Ніжинському міському відділі земельних ресурсів, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 03.07.2007 року за № 04-К3.

Після закінчення терміну цього договору, між Ніжинською міською радою та ФОП ОСОБА_5 договорів оренди земельної ділянки, загальною площею 0,0024 га, яка знаходиться у м. Ніжині, по АДРЕСА_1, для розміщення належної позивачу малої архітектурної форми - кіоску, не укладалося.

ОСОБА_5 звернулася до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до Ніжинської міської ради про зобов'язання прийняти рішення. Підставою цього позову була відмова міськради у продовжені договору оренди землі.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.04.2009 року у справі № 2-469/09р (а.с. 11), за позовом ОСОБА_5 до Ніжинської міської ради, яке набрало законної сили 20.04.2009 року, було зобов'язано Ніжинську міську раду прийняти рішення про поновлення ОСОБА_5 договору оренди на земельну ділянку площею 0,0024 га по АДРЕСА_1 в м. Ніжині, під раніше встановленою малою архітектурною спорудою, строком на 5 років (тобто до 20.04.2014 року).

Після набрання рішенням законної сили, судом 14.05.2009 року було видано виконавчий лист, який було пред'явлено до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.04.2009 року у справі № 2-469/09р Ніжинською міською радою - виконано не було.

З огляду на викладене та враховуючі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, як підставу для скасування оскаржуваного рішення, що договір припинив свою дію 01.01.2008 року і більше не поновлювався, оскільки не укладалися додаткові угоди та не реєструвалися відповідно до вимог ст. 126 Земельного кодексу України, а відповідно, відсутні підстави для продовження орендованих відносин між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Чинна редакція ст. 33 Закону України «Про оренду землі», прописана Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 року № 3038-VI, за своїм змістом фактично об'єднує два випадки (підстави) пролонгації договору оренди, про що вказується у правових висновках Верховного Суду України (постанова ВСУ від 25.02.2015 року по справі № 6-219цс14).

Так, у частинах 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Отже, для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та про своє рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні акти та інші акти у формі рішень.

Як свідчать матеріали справи та правильно встановлено судом першої інстанції, питання щодо поновлення договору оренди земельної ділянки площею 0,0024 га по АДРЕСА_1 у м. Ніжині підприємцю ОСОБА_5 для розміщення малої архітектурної форми - кіоску неодноразово, протягом 2009 - 2015 років, за зверненнями позивача виносилося на розгляд сесій Ніжинської міської ради, проте, будь-яких рішень, в розумінні вищенаведеної ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", міськрадою взагалі не приймалося. Листів-повідомлень про прийняття міською радою рішення про відмову в поновленні договору оренди, в тому числі по причині прийняття радою рішення про заборону розміщення тимчасових споруд дія здійснення підприємницької діяльності у центральній (історичній) зоні міста, позивачу не надсилалося.

Разом з тим, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що позивач весь цей час користувався та користується виділеною земельною ділянкою, загальною площею 0,0024 га, по АДРЕСА_1 у м. Ніжині, з розміщеним на ній належним позивачу кіоском, належно виконуючи свої зобов'язання за договором, сплачуючи орендну плату, що підтверджується копією довідки Ніжинської ОДПІ (наявна в матеріалах справи).

Відповідно до ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачена інша підстава поновлення договору оренди: у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється, зокрема, із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу.

Згідно ч. 8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку; відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, які передбачені ч.6 ст. 33 Законом України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором, відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди, сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції міської ради належить вирішення відповідно до закону питань врегулювання земельних відносин, зокрема передання в оренду земельних ділянок, у тому числі для встановлення об'єктів так званої малої архітектурної форми.

Так, як правильно встановлено судом першої інстанції, даний спір про захист права користування землею виник після закінчення терміну дії укладеного між сторонами 26.06.2007 року договору оренди землі № 53, оскільки Ніжинська міська рада (орендодавець) не прийняла будь-якого рішення стосовно земельної ділянки, яка є об'єктом оренди: ні про поновлення дії договору, ні про відмову у подальшій оренді. Отже, бездіяльність міської ради в таких випадках має кваліфікуватися як зволікання у вирішенні питання по суті у встановлені строки, що створює певну невизначеність стосовно прав ФОП ОСОБА_5 або їх порушення. Втім, як правильно встановлено судом першої інстанції, зволікання Ніжинської міської ради та не укладення додаткової угоди до вказаного договору оренди землі, за вищевказаних обставин, не припиняє самих відносин оренди землі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 35 Земельного кодексу України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Важливим документом, яким слід керуватися у справі формування сталих, чесних і справедливих відносин у державі, зокрема з місцевими радами, є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї. Деякі положення Конвенції відтворено в нормах національного законодавства. Таким, зокрема, є право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом (ст.6), право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст.13).

Також, суд бере до уваги наявність порушення принципу правової відзначеності, основною складовою якого є непорушність судового рішення та обов'язковість виконання судового рішення, що набуло законної сили.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка в силу вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних

свобод, повинно тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

При цьому, правова певність передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов'язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення повинні використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень. Перегляд в порядку нагляду не може розглядатися як прихована апеляція, і сама можливість двох поглядів на один предмет не є підставою для повторного розгляду (рішення Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 року, "Справа "Науменко проти України").

В національному законодавстві на конституційному рівні закріплено принцип обов'язкового виконання рішення суду, зокрема в ч. 5 ст.124 Конституції України зазначається, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Зазначений принцип законодавець деталізує у ст.115 Господарського процесуального кодексу, зазначивши, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", ч.2, 4 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року - судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, виконання рішення яке набрало законної сили не може бути поставлене під сумнів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Агрокомплекс проти України" від 06.10.2011р. міститься висновок, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", рішення від 15.10.2009р.).

Правові висновки про те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини "Бурдов проти Росії", "Горнсбі проти Греції".

У своєму рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004р. Європейський суд з прав людини зазначив, що передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

З огляду на викладене та враховуючи наявність невиконаного рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.04.2009 року у справі № 2-469/09р, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що після закінчення терміну дії укладеного між сторонами 26.06.2007 року договору оренди землі № 53 у ФОП ОСОБА_5 виникло право його поновлення (пролонгації), на тих самих умовах, які були передбачені договором, шляхом укладення додаткової угоди, як це передбачено ч.ч. 6-8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Крім того, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині поновлення договору на таких самих умовах та на 5 років, з огляду на наступне.

Так, відповідно до умов договору оренди землі від 26.06.2007 року за № 53 останній було укладено терміном до 01.01.2008 року.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Згідно ч.1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права в виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Тобто, термін дії повинен бути визначений (узгоджений) сторонами при укладенні додаткової угоди до договору. Зазначене стосується і визначення інших істотних умов, зокрема, орендної плати з врахуванням актуальної нормативно грошової оцінки землі та затвердженого міською радою розміру орендних платежів.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.10.2016 року у справі №927/734/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Ніжинської міської ради Чернігівської - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Ніжинської міської ради Чернігівської залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.10.2016 року у справі №927/734/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/734/16 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

О.М. Гаврилюк