ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"31" травня 2017 р.Справа № 924/288/17

Господарський суд Хмельницької області у складі:

суддя Магера В.В., розглянувши матеріали справи

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Хмельницький

до Міського комунального підприємства „Хмельницьктеплокомуненерго", м. Хмельницький

про розірвання договору №3221/869 від 02.07.2012р.

За участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: Стороженко Ю.В. - за довіреністю №05/02 від 03.01.2017р.

В засіданні суду 31.05.2017р. оголошено вступну та резолютивну часини рішення згідно ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Суть спору: Позивач звернувся із позовом до суду про розірвання договору №3221/869 від 02.07.2012р., посилаючись на доводи, викладені у позові.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради №647 від 14.10.2004р. позивачу надано дозвіл на розміщення та експлуатацію об'єкту торгівлі - магазину „ІНФОРМАЦІЯ_1" по торгівлі непродовольчими товарами.

Вказує, що у зв'язку із неможливістю оплачувати послуги центрального опалення і гарячого водопостачання, позивач звернувся до МКП „Хмельницьктеплокомуненерго" із заявою про надання дозволу на відключення від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання, проте йому було відмовлено, що підтверджується листом №Б-143 76-15 від 04.01.2016р. Також, було звернення до Хмельницького міського голови із заявою про надання дозволу на відключення від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання, проте дану заяву було також скеровано до відповідача.

Посилається на те, що 29.01.2016р. позивач звернувся до комісії з питань відключення приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення виконавчого комітету Хмельницької міської ради, проте дану заяву було також скеровано, до МКП „Хмельницьктеплокомуненерго" і також було відмовлено, що підтверджується листом №432/01 від 25.02.2016 року.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право зокрема володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Відповідно до положень ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Це означає, що власник може чинити стосовно своєї речі усе, що не заборонено законом або не суперечить соціальній природі власності.

Відповідно до положень ч.2 ст.383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиною цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно - технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.6 Закону України „Про теплопостачання" одним з принципів державної політики у сфері теплопостачання є оптимальне поєднання систем централізованого та автономного теплопостачання відповідно до затверджених місцевими органами виконавчої влади схем теплопостачання з періодом перегляду п'ять років; сприяння розвитку конкурентних відносин на ринку теплової енергії, а також забезпечення захисту прав та інтересів споживачів. Зазначенні положення відносяться і до основних завдань державного регулювання у сфері теплопостачання, що закріплено у ст. 15 Закону України „Про теплопостачання".

Вказує, що споживач або суб'єкт теплопостачання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо, що є одним з основних принципів господарювання у сфері теплопостачання, закріплених у ст.19 Закону України „Про теплопостачання".

Крім того, відповідно ст.24 Закону України „Про теплопостачання" одним із прав споживачів теплової енергії є право на вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами. Таким чином, згідно Закону України „Про теплопостачання" можливість облаштування індивідуальної (автономної) системи теплопостачання обумовлена виключно технічними можливостями та технічними умовами, а не будь-якими іншими чинниками.

Статтею 26 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця - виробника, споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом.

Позивач вказує на те, що, оскільки на сьогоднішній час послуги центрального опалення і гарячого водопостачання МКП „Хмельницьктеплокомуненерго" є занадто дорогими та неналежної якості, позивач як споживач має право на вибір джерела теплової енергії, крім того, відключення даного магазину від мереж опалення та гарячого водопостачання не порушує права та не завдасть шкоди іншим власникам квартир даного будинку.

Враховуючи вищезазначені положення чинного законодавства у сфері теплопостачання, якими передбачено право окремого споживача на відключення належних йому приміщень будинку від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, а відмова відповідача у задоволенні заяви позивача не ґрунтується на вимогах та положеннях закону, а тому є протиправною.

За таких обставин, просить суд розірвати договір №3221/869 від 02.07.2012р. про надання послуг з теплопостачання.

Відповідач у направленому суду письмовому відзиві від 15.05.2017р. із позовними вимогами не погодився, повідомивши паро те, що як вбачається із доданої до позовної заяви копії договору №3221/869 від 02.07.2012 р., останній не містить підпису позивача. Екземпляр такого договору у відповідача взагалі відсутній. Згідно абзацу першого ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до абзацу першого ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, відповідач стверджує, що договір про надання послуг з теплопостачання №3221/869 від 02.07.2012р. між ФОП ОСОБА_1 та МКП „Хмельницьктеплокомуненерго" укладено не було. Відповідно, оскільки цей договір не було укладено, його й неможливо розірвати.

Представник позивача в засіданні суду 31.05.2017р. участі не приймав, натомість 31.05.2017р. направив суду письмову заяву, згідно якої просить відкласти розгляд справи на іншу дату, оскільки повноважний представник позивача на даний час знаходиться у відпустці, тому позивач наполягає на участі представника у засіданні суду.

Представник відповідача в засідання суду 31.05.2017р. прибув, проти позову заперечив із підстав, викладених у відзиві. Також, надав суду письмові пояснення від 30.05.2017р., згідно яких повідомив, що насправді між сторонами було підписано договір на постачання теплової енергії №996/869 від 21.10.2004р., який є діючим на сьогодні та на підставі якого відповідачу надаються послуги із теплопостачання.

На підтвердження подано суду належним чином засвідчену копію договору на постачання теплової енергії від 21.10.2004р. №996/869, яку судом оглянуто та долучено до матеріалів справи.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

ОСОБА_1, м. Хмельницький як фізична особа-підприємець зареєстрований виконкомом Хмельницької міської ради 08.02.2002р., про що видано свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця НОМЕР_1.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.03.2003р. №116036 ОСОБА_1 є власником нерухомості (квартири) за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договорів купівлі-продажу від 18.02.2003р. №182135 серія ВАЕ, технічного паспорта на приміщення від 20.11.2005р.

14.10.2004р. рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради №647 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 було вирішено надати дозвіл на розміщення та експлуатацію об'єкту торгівлі - магазину „ІНФОРМАЦІЯ_1" по торгівлі непродовольчими товарами у власному приміщенні за адресою: АДРЕСА_1, торговою площею - 79,8 м2, працюючих - 3 чол. та встановити режим роботи.

14.12.2015р. ФОП ОСОБА_1 звернувся до міського голови із листом б/н, згідно якого просить надати дозвіл на відключення від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання МКП „Хмельницьктеплокомуненерго" магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_1.

04.01.2016р. позивачу надано відповідь за вих.№13-14376-15, згідно якої позивачу було відмовлено у відключенні від централізованого теплопостачання із посиланням на необхідність дотримання передбаченої чинним законодавством процедури надання такого дозволу, яка передбачає його надання будинку в цілому за рішенням загальних зборів за згодою усіх мешканців будинку.

29.01.2016р. ФОП ОСОБА_1 повторно звернувся до виконкому міської ради із листом про надання дозволу на відключення від централізованого теплопостачання магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_1, на який надано відповідь (лист від 25.02.2016р. №432/01) про неможливість такого відключення та про необхідність приведення системи централізованого опалення у попередній стан.

21.10.2004р. між МКП Хмельницьктеплокомуненерго" (Енергопостачальна організація) та приватним підприємцем ОСОБА_1, (Споживач) було підписано Договір на постачання теплової енергії №996/869, відповідно до якого Енергопостачальна організація бере на себе зобов'язання постачати Споживачеві теплову енергію у потрібних йому обсягах, а Споживач зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, які передбачені цим договором. (п.п.1.1 договору).

Кількість і обсяги теплової енергії визначаються в додатку №1 до договору, який є невід'ємною частиною договору і поновлюється в залежності від зміни характеристики тепловикористовуючого об'єкта виробничої діяльності споживача тощо (п.2.1 договору).

Розрахунок за теплову енергію, що споживається, проводиться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата використаної теплової енергії здійснюється споживачем наступним чином: попередня оплата в розмірі 50% розрахункової місячної норми теплової енергії до 15 числа поточного (розрахункового) місяця; остаточні розрахунки проводять до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим (п.п.6.1-6.3 договору).

Відповідно до п.3.2.2 договору, на споживача покладено обов'язок оплачувати послуги в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

Пунктом 7.2.3 договору передбачено відповідальність споживача за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію у вигляді нарахування пені в розмірі 0,5% належної до сплати суми за кожен день прострочення.

Відповідно до п.10.1 договір набуває чинності із 21.10.2004р. та діє до 21.10.2005р. Згідно із п.10.2 договір припиняє свою дію у випадках: закінчення строку, на який він був укладений; прийняття рішення господарським судом; ліквідація сторін.

Відповідно до п.10.4 договору було передбачено, що він вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Згідно Додатку №3 до договору №996/869 від 21.10.2004р., підписного між сторонами, було передбачено, що Енергопостачальна організація припиняє постачання теплової енергії Споживачу у разі письмового звернення Споживача про припинення теплопостачання.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду із позовною вимогою про розірвання договору №3221/869 від 02.07.2012р. про надання послуг із теплопостачання.

Аналізуючи надані по справі докази, оцінюючи їх в сукупності, судом приймається до уваги таке:

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України та ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст.509 ЦК України та ст.173 ГК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" від 02.06.2005р. №2633-IV передбачено, що постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Відповідно до ст.19 вищевказаного Закону теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Правила користування тепловою енергією, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. №1198 та визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії (далі - Правила).

Пунктом 3 цих Правил передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва (п. 4 Правил).

Відповідно до ч.2 ст.275 Господарського кодексу України, ст.1, ч.4 ст.19 Закону України "Про теплопостачання" споживання теплової енергії допускається тільки на підставі договору, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем.

Згідно ст.19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо) (ст.13 вищевказаного Закону).

Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг.

Із матеріалів справи слідує, що позивач, звертаючись із позовними вимогами про розірвання договору про надання послуг з теплопостачання від 02.07.2012р. №3221/869, надав суду примірник зазначеного договору, який не підписаний зі сторони споживача, тобто ФОП „ОСОБА_1, та не може братись судом до уваги як належний доказ на підтвердження позовних вимог.

Натомість, відповідачем до матеріалів справи подано належним чином оформлений та підписаний з обох сторін (як позивача, так і відповідача) договір на постачання теплової енергії №996/869 від 21.10.2004р., який є діючим на сьогодні та на підставі якого відповідачу надаються послуги із теплопостачання. Проте, суд позбавлений можливості оцінювати та досліджувати поданий відповідачем договір №996/869 від 21.10.2004р. на його відповідність вимогам чинного законодавство, оскільки останній не є предметом позову по справі №924/288/17.

Судом також приймається до уваги, що приписами статей 651,652 ЦК України передбачені підстави розірвання договору.

Відповідно до ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Натомість, розірвання договору, який не підписаний сторонами або однією із сторін, чинним законодавством не передбачено.

В ході розгляду справи позивача було зобов'язано надати докази, що підтверджують укладення спірного договору із відповідачем, однак такі докази суду не подані. Позивачем також не надано і оригінал оспорюваного договору для встановлення його відповідності до тієї копії, що міститься у матеріалах справи.

Крім того, у поданій суду заяві від 31.05.2017р. про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку із відпусткою представника позивача по справі, суд вважає за необхідне відмовити.

Судом в даному випадку приймається до уваги, що розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням позивача, при цьому участь конкретного представника позивача не визнавалась обов'язковою. Відтак, суд не позбавлений можливості вирішити спір по даній справі за відсутності представника позивача у судовому засіданні.

Судом також приймається до уваги необхідність дотримання строку вирішення спору із врахуванням вимог ст. 69 ГПК України по даній справі, який обмежений датою 31.05.2017р. (позов подано до суду 31.03.2017р. за штемпелем вхідної кореспонденції суду №05-08/692/17).

За приписами статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ст.34 ГПК України).

Виходячи із змісту ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Із врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що у позові необхідно відмовити в повному обсязі. Судові витрати по справі згідно вимог ст.ст.44, 49 ГПК України на відповідача не покладаються.

Керуючись ст.ст.1, 2, 45, 12, 15, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, СУД -

В И Р І Ш И В:

У позові Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Хмельницький до Міського комунального підприємства „Хмельницьктеплокомуненерго", м. Хмельницький про розірвання договору №3221/869 від 02.07.2012р. відмовити.

Повне рішення складено 02.06.2017р.

Суддя В.В. Магера

Віддруковано 3 прим.

1- до матеріалів справи

2- позивачу (АДРЕСА_2, 29000) - рекомендованою кореспонденцією;

3- відповідачу (вул. Пересипкіна,5, м. Хмельницький, 29000) - згідно заяви.