РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2017Справа №910/5716/17
За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області

до ОСОБА_1

про розірвання договору купівлі-продажу №3-НБ-ЗД від 08.01.2003

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача - Котовський В.М. (дов. №12 від 19.01.2017);

від відповідача - не з'явився;

встановив :

06.04.2017 Регіональне відділення Фонду державного майна України у Київській області звернулось до господарського суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу державного майна об'єкта незавершеного будівництва «корпус 2-В» від 08.01.2003 №3-НБ-ЗД.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу державного майна об'єкта незавершеного будівництва «корпус 2-В» від 08.01.2003 №3-НБ-ЗД, оскільки відповідно до актів поточної перевірки від 07.03.2003, 01.06.2005, 27.06.2006, 22.06.2007, 28.02.2008, 23.01.2014, 25.11.2016 об'єкт продажу не добудований, прилегла територія утримується в неналежному стані, відсутня охорона, не виконується п.5.1.5 договору щодо забезпечення виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 10.04.2017 порушено провадження у справі № 910/5716/17, та справу призначено до розгляду на 04.05.2017.

04.05.2017 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи, клопотання про витребування доказів в порядку ст. 38 ГПК України у Фонду державного майна України та про залучення ЗАТ «Львівське Скло» до участі у справі в якості третьої особи, оскільки останнє є головним власником ОНБ в розмірі 99,9%.

В судовому засіданні 04.05.2017 судом на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 30.05.2017.

29.05.2017 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено факту саме істотного порушення умов договору для його розірвання, а також зазначаючи, що відсутність документів на право користування земельною ділянкою робить неможливим отримання відповідного дозволу на проведення будівельних робіт, що в свою чергу призводить до неможливості завершити будівництво у встановлені у договорі купівлі-продажу строки.

В судовому засіданні 30.05.2017 судом на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 06.06.2017.

У судове засідання 06.06.2017 прибув представник позивача, надав пояснення по суті справи.

Відповідач у судове засідання 06.06.2017 не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши у судовому засіданні 06.06.2017 клопотання відповідача про витребування доказів в порядку ст. 38 ГПК України у Фонду державного майна України, суд зазначає наступне.

Приписами ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Виходячи зі змісту ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

В пункті 2.1 постави пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Проте, відповідачем не надано суду жодних доказів звернення до Фонду державного майна України з проханням надати зазначені в клопотанні докази, та, як наслідок, не доведено неможливості самостійно надати витребувані докази.

З урахуванням викладених обставин, клопотання відповідача про витребування доказів залишено судом без задоволення.

Крім того, розглянувши у судовому засіданні клопотання відповідача про залучення ЗАТ «Львівське Скло» до участі у справі в якості третьої особи, оскільки останнє є головним власником ОНБ в розмірі 99,9%, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (п. 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011).

Суд, дослідивши матеріали та обставини справи, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні вказаного клопотання з огляду на те, що відповідачем не наведено обставин за яких рішення суду у даній справі може вплинути на права та обов'язки ЗАТ «Львівське Скло».

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 06.06.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

08.01.2003 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), було укладено договір купівлі-продажу державного майна об'єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні №3-НБ-ЗД (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупця об'єкт незавершеного будівництва - корпус 2-В, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на земельній ділянці, питання відведення, купівлі або дострокової оренди якої вирішується покупцем самостійно з місцевими органами влади в порядку, установленому чинним законодавством, і є об'єктом приватизації згідно з наказами Фонду державного майна України від 10.06.2002 №1004 і Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 21.06.2002 №5-27-1/23, а покупець зобов'язується прийняти цей об'єкт незавершеного будівництва і сплатити за нього ціну відповідно до умов договору, що визначені в цьому договорі.

Згідно з п 1.2 договору право власності на об'єкт незавершеного будівництва переходить до покупця з моменту підписання акта приймання-передачі.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що покупець зобов'язаний внести 198,00 грн. за придбаний об'єкт приватизації протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору. Термін оплати може бути продовжений ще на 30 календарних днів за умови внесення покупцем не менше 50 відсотків від вищевказаної в цьому пункті суми.

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договору передача об'єкта приватизації здійснюється продавцем покупцю в 3-денний термін після нотаріального посвідчення цього договору; передача об'єкта продавцем і прийняття його покупцем посвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

Згідно з п.п. 5.1.4, 5.1.5, 5.1.6 договору покупець зобов'язаний в шестимісячний термін з моменту підписання цього договору підготувати документи, здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об'єкт; забезпечити виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час забудови та подальшого введення в експлуатацію об'єкта; добудувати об'єкт протягом 5 років.

Відповідно до п. 5.1.9. договору покупець зобов'язаний на вимогу продавця надавати йому необхідні документи щодо виконання умов цього договору.

За умовами п. 5.1.8 договору у разі неможливості завершення будівництва об'єкта в установлені терміни за наявності відповідних обґрунтувань, терміни завершення будівництва можуть бути змінені за спільним рішенням органу приватизації та органу місцевого самоврядування, про що укладається додатковий договір

23.04.2010 сторонами було укладено додатковий договір №5, відповідно до якого сторони домовилися викласти пп.5.1.6 договору в наступній редакції: в термін до 31.12.2011 року підготувати документи та здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об'єкт приватизації, добудувати та ввести об'єкт в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення.

У разі невиконання покупцем умов цього договору продавець має право у встановленому порядку на розірвання договору, стягнення завданих збитків у цінах, діючих на момент розірвання договору, та повернення об'єкта незавершеного будівництва у власність продавця (п. 7.3 договору).

Відповідно до п. 11.3 договору у разі невиконання однією із сторін умов цього договору, він може бути змінений або розірваний на вимогу другої сторони за рішенням суду або господарського суду.

Позивачем здійснювались перевірки виконання умов договору купівлі-продажу, про що свідчать акти поточної перевірки від 07.03.2003, 01.06.2005, 27.06.2006, 22.06.2007, 28.02.2008, 23.01.2014, 25.11.2016.

Зокрема, актами поточної перевірки від 23.01.2014 та від 25.11.2016 встановлено, що умови договору на час проведення перевірки не виконано, об'єкт продажу не добудований, прилегла територія утримується в неналежному стані, не виконується п. 5.1.5 договору, переоформлення права на добудову об'єкта - також не виконано.

Останню перевірку виконання вимог договору було здійснено 25.11.2016, проте відповідач на перевірку не з'явився та акт поточної перевірки не підписав, у зв'язку з чим вказаний акт було направлено на його адресу листом від 25.11.2016 №14-01-5659.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу державного майна об'єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні, №3-НБ-ЗД від 08.01.2003, в частині невиконання своїх зобов'язань щодо здійснення добудови об'єкта, утримання в неналежному стані прилеглої території, забезпечення виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища, що передбачено договором купівлі-продажу, у зв'язку із чим просив розірвати вказаний договір.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову у повному обсязі з таких підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Внаслідок укладення договору купівлі-продажу державного майна об'єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні, №3-НБ-ЗД від 08.01.2003 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» приватизація державного майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об'єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

До об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать: підприємства (цехи, виробництва, дільниці, інші підрозділи, якщо в разі їх виділення у самостійні підприємства не порушується технологічна єдність виробництва з основної спеціалізації підприємства, із структури якого вони виділяються) як єдині майнові комплекси, до складу яких входять усі види майна, призначені для їх діяльності, що визначені Цивільним кодексом України, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані (далі - єдиний майновий комплекс підприємства); об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані; окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких це майно розташовано; акції (частки, паї), що належать державі у статутному капіталі господарських товариств, інших господарських організацій та підприємств, заснованих на базі об'єднання майна різних форм власності; об'єкти соціально-культурного призначення, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані, крім тих, що не підлягають приватизації (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна»).

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного майна», державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору

Відповідно до статі 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частина третя статті 653 ЦК України, частина четверта статті 188 ГК України також зазначає, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13.

Таким чином, чинне законодавство визначає, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов'язань за договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного майна», Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим діють на підставі Закону України "Про Фонд державного майна України", цього Закону, інших законів України з питань приватизації.

Частиною 3 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного майна», державні органи приватизації у межах своєї компетенції, зокрема, контролюють виконання умов договорів купівлі-продажу державного майна.

Згідно з умовами додаткового договору №5 від 23.04.2010 сторони домовилися викласти пп.5.1.6 договору в наступній редакції: в термін до 31.12.2011 року підготувати документи та здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об'єкт приватизації, добудувати та ввести об'єкт в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення.

Позивачем здійснювались перевірки виконання умов договору купівлі-продажу, про що свідчать акти поточної перевірки від 07.03.2003, 01.06.2005, 27.06.2006, 22.06.2007, 28.02.2008, 23.01.2014, 25.11.2016.

Зокрема, актами поточної перевірки від 23.01.2014 та від 25.11.2016 встановлено, що умови договору на час проведення перевірки не виконано, об'єкт продажу не добудований, прилегла територія утримується в неналежному стані, не виконується п. 5.1.5 договору, переоформлення права на добудову об'єкта - також не виконано.

Останню перевірку виконання вимог договору було здійснено 25.11.2016, проте відповідач на перевірку не з'явився та акт поточної перевірки не підписав, у зв'язку з чим вказаний акт було направлено на його адресу листом від 25.11.2016 №14-01-5659.

Положенням ст. 19 Закону України «Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва» встановлено, обов'язковими умовами приватизації об'єктів незавершеного будівництва, крім продажу під розбирання, є: встановлення строку завершення будівництва об'єкта незавершеного будівництва; забезпечення вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об'єкта приватизації. У разі неможливості завершення будівництва в установлені строки за наявності відповідних обґрунтувань строки завершення будівництва можуть бути змінені за рішенням органу приватизації та органу місцевого самоврядування, про що укладається додатковий договір.

У разі невиконання умов, зазначених у цій статті, договір купівлі-продажу підлягає розірванню в установленому законодавством порядку. При цьому покупець, з яким розірвано договір купівлі-продажу, повертає об'єкт приватизації в державну власність за актом приймання-передачі, а також відшкодовує державі збитки, завдані невиконанням умов договору.

Розірвання договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва є підставою для розірвання договору купівлі-продажу або договору оренди земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва.

Абзацом 6 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" встановлено, що державний орган приватизації зобов'язаний вимагати від нового власника виконання зобов'язань, визначених договором купівлі-продажу об'єкта приватизації, та в разі їх невиконання застосовувати до нього санкції згідно із законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Пунктом 7.3. договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов цього договору продавець має право у встановленому порядку на розірвання договору, стягнення завданих збитків у цінах, діючих на момент розірвання договору, та повернення об'єкта незавершеного будівництва у власність продавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач не завершив будівництво спірного об'єкта нерухомості у визначені договором строки, а також не підготовив та не здійснив відповідні дії щодо переоформлення права на добудову об'єкта, зокрема, не добудовано та не введено об'єкт в експлуатацію до 31.12.2013; не забезпечено виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об'єкта, не повідомлено про неможливість завершення будівництва об'єкта в установлені терміни, що підтверджується актами поточної перевірки, складеними Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Київській області та є підставою для розірвання зазначеного договору купівлі-продажу державного майна об'єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні, №3-НБ-ЗД від 08.01.2003.

Відповідно до п. 11.3 договору у разі невиконання однією із сторін умов цього договору, він може бути змінений або розірваний на вимогу другої сторони за рішенням суду або господарського суду.

При цьому, суд зазначає, що до матеріалів справи не було додано належних та допустимих доказів відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу державного майна об'єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні, №3-НБ-ЗД від 08.01.2003.

Також відповідачем не надано доказів у підтвердження неможливості завершення будівництва у встановлений договором строк. Доказів звернення до позивача із заявами про наявність перешкод у будівництві, матеріали справи також не містять.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов договору, не виконав свої зобов'язання належним чином, у зв'язку з чим суд прийшов висновку, про неотримання позивачем очікуваного результату при укладенні договору, що є істотним порушення відповідачем умов договору.

Аналогічна правова позиція викладено у постановах Вищого господарського суду України від 09.11.2016 у справі № 5015/4554/12, від 29.03.2017 у справі № 910/15684/16, від 18.10.2016 у справі № 914/102/16 та 03.10.2016 у справі № 918/39/16.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань по виконанню умов договору купівлі-продажу державного майна об'єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні, №3-НБ-ЗД від 08.01.2003, позивач значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору, а тому позовні вимоги позивача про розірвання договору є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Розірвати договір купівлі-продажу державного майна об'єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні, №3-НБ-ЗД від 08.01.2003, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (01032, м. Київ, вул. Семена Петлюри, буд. 15, код 19028107) та ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1).

3. Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області (01032, м. Київ, вул. Семена Петлюри, буд. 15, код 19028107) судовий збір у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп., видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку у строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене та підписане 09.06.2017.

Суддя В.О. Демидов