КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2017 р. Справа№ 910/1528/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Алданової С.О.

при секретарі Громак В.О.

за участю представників

від позивача: Забродський В.В. за дов. № б/н від 20.01.2017р.

від відповідача: Дяденчук О.Г. за дов. № 249 від 24.07.2017р.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетсу

Україна"

на рішення Господарського суду м. Києва від 20.03.2017 року

у справі № 910/1528/17 (суддя: Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетсу

Україна"

до Приватного акціонерного товариства "Деревообробний

комбінат №7"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕТСУ Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Деревообробний комбінат №7" про визнання недійсним договору №12 від 01.07.2016р. про надання послуг по зберіганню.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, між сторонами було укладено договір №166 від 01.07.2016р. оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого відповідачем було передано заявнику в оренду за плату на вставновлений строк у користування нежитлове приміщення загальною площею 600 кв.м, що розташоване за адресою: м.Київ, вул. Богатирська,9, одночасно, оспорюваний правочин, за твердженнями заявника, було укладено на прохання Приватного акціонерного товариства "Деревообробний комбінат №7" для врегулювання питань бухгалтерського обліку. Представником позивача також було наголошено, що майно, начебто, передане на зберігання відповідачу ніколи Товариству з обмеженою відповідальністю "Тетсу Україна" не належало. Вказані обставини у сукупності, на думку позивача, свідчать про фіктивність договору №12 від 01.07.2016р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2017р. у справі № 910/1528/17 у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тетсу Україна" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017р. у справ № 910/1528/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2017р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетсу Україна" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 23.05.2017р.

18.05.2017р. через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017р. залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

23.05.2017р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

Щодо клопотання про витребування доказів колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки матеріалі справи містять достатньо доказів для вирішення розгляду справи по суті, а відкладення розгляду справи призведе до затягування процесу та порушення розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив суд відмовити в її задоволенні.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

01.07.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тетсу Україна" (замовник) та Приватним акціонерним товариством "Деревообробний комбінат №7" (зберігач) було укладено договір №12 про надання послуг по зберіганню, відповідно до п.1.1. якого зберігач зобов'язується надавати послуги по зберіганню на своїй території та в приміщеннях будівельних матеріалів, обладнання та інвентаря (майно), що належить замовнику, а замовник зобов'язується оплачувати ці послуги на умовах цього договору.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч.1 ст.936 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За умовами п.1.2 договору №12 від 01.07.2016р. послуги надаються за адресою: м.Київ, вул.Богатирська, 9.

Передавання майна на зберігання та припинення зберігання оформлюється відповідними накладними або актами приймання-передавання, підписаними сторонами. Право власності на майно до зберігача не переходить, майно не може бути задіяне в господарському обороті зберігача або бути переданим зберігачем третім особам без письмової згоди замовника (п.п.1.2, 1.3 договору №12 від 01.07.2016р.).

Згідно п.3.1 означеного договору щомісяця не пізніше 10 числа наступного за звітним місяцем зберігач складає та надає замовнику акт прийому-передачі наданих послуг за звітний місяць. Замовник зобов'язується розглянути наданий акт протягом десяти днів з моменту його отримання та підписати його або заявити обґрунтовану відмову від його підписання.

У п.п.3.2, 3.3 договору №12 від 01.07.2016р. вказано, що за надання послуг за цим договором замовник зобов'язується щомісячно сплачувати зберігачу плату в розмірі 56 640 грн., в тому числі, податок на додану вартість, незалежно від кількості (ваги) майна, що знаходиться на зберіганні. Плата за надані послуги за цим договором не залежить від кількості майна, що знаходиться на зберіганні і сплачується замовником не пізніше 20 числа поточного місяця шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок зберігача.

Термін зберігання майна за цим договором - на першу вимогу замовника, але не пізніше 01.07.2017р. За згодою сторін строк зберігання майна може бути змінено. Строк дії договору до 01.07.2017р. За згодою сторін строк договору може бути змінено (п.п.3.4, 5.1 договору №12 від 01.07.2016р.).

Сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору зберігання, скріплено договір підписами посадових осіб та печатками сторін, спірний правочин було вчинено.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 ст.203 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Частинами 1, 2 ст.234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Позивач звертаючись до суду з вимогами про визнання договору недійсним як фіктивного повинно ним бути доведено, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент укладення договору №12 від 01.07.2016р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем наголошено на тому, що між сторонами було укладено договір №166 від 01.07.2016р. оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого відповідачем було передано заявнику в оренду за плату на вставнолений строк у користування нежитлове приміщення загальною площею 600 кв.м, що розташоване за адресою: м.Київ, вул.Богатирська,9, одночасно, оспорюваний правочин, за твердженнями заявника, було укладено на прохання Приватного акціонерного товариства "Деревообробний комбінат №7" для врегулювання питань бухгалтерського обліку. Представником позивача також було наголошено, що майно, начебто, передане на зберігання відповідачу ніколи Товариству з обмеженою відповідальністю "Тетсу Україна" не належало. Вказані обставини у сукупності, на думку позивача, свідчать про фіктивність договору №12 від 01.07.2016р.

Як вказувалось вище, ч.1 ст.234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (п п.3.11 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" ).

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто, обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Матеріалами справи свідцать, дійсно 01.07.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тетсу Україна" (орендар) та Приватним акціонерним товариством "Деревообробний комбінат №7" (орендодавець) було укладено договір №166 оренди нежитлового приміщення, відповідно до п.1.1, 1.2 якого орендодавцем було передано орендарю в оренду за плату на встановлений строк у користування нежитлове приміщення загальною площею 600 кв.м, що розташоване за адресою: м.Київ, вул.Богатирська,9.

У п.2.1 договору №166 від 01.07.2016р. приміщення надається орендарю для його використання в господарській діяльності орендаря з цільовим призначенням (мета оренди) - для промислового виробництва, виробництва лісопильних матеріалів, зберігання майна орендаря та готової продукції, а також будь-якою іншою метою, що пов'язана з господарською діяльністю орендаря без нанесення шкоди приміщенню.

Слід зазначити, що укладання між сторонами правочину, який передбачає набуття позивачем права користування нежитловим приміщенням загальною площею 600 кв.м, що розташоване за адресою: м.Київ, вул.Богатирська,9, не є достеменним свідченням відсутності волі обох сторін для виникнення згідно спірного договору відповідних правових наслідків.

Одночасно, судом прийнято до уваги представлені заявником до матеріалів справи акти від 01.07.2016р. приймання-передачі майна зі зберігання, згідно змісту яких на виконання умов договору №12 від 01.07.2016р. замовник передав, а виконавець прийняв на зберігання за адресою: м.Київ, вул.Богатирська,9.

Передане на зберігання майно було повернуто зберігачем, про що сторонами також було складено відповідний акт.

Вказані документи підписано представниками обох сторін та скріплено печатками господарських товариств без жодних зауважень та заперечень.

В матеріалах справи наявні податкові накладні №143 від 31.07.2016р. та №129 від 31.08.2016р., в яких Приватним акціонерним товариством "Деревообробний комбінат №7" відображено грошові зобов'язання позивача за надання послуг по зберіганню майна у липні, серпні 2016р.

На підтвердження реєстрації податкових накладних №143 від 31.07.2016р. та №129 від 31.08.2016р. Приватним акціонерним товариством "Деревообробний комбінат №7" представлено квитанції №1 від 15.08.2016р. та №1 від 15.09.2016р. про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Вказане свідчить про те, що фактично відповідачем вчинялись дії на виконання умов оспорюваного правочину та подальше відображення господарських зобов'язань у податковому обліку товариства, що фактично вказує на волю останнього на настання певних правових наслідків під час укладання договору №12 від 01.07.2016р.

Посилання заявника на те, що майно, перелік якого наведено в актах приймання-передачі матеріальних цінностей, не належало Товариству з обмеженою відповідальністю "Тетсу Україна" ніяким чином не спростовує наведених вище висновків суду та не вказує на відсутність у відповідача свідомого наміру та волі до виконання договору №12 від 01.07.2016р.

Таким чином, наведені позивачем обставини не є достеменним свідченням відсутності волі обох сторін до виникнення внаслідок укладання договору №12 від 01.07.2016р. певних правових наслідків.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що твердження позивача про фіктивність договору №12 від 01.07.2016р. як підстави для визнання вказаного правочину недійсним є необґрунтованими.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017р. у справі № 910/1528/17 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає, а отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетсу Україна" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017р. у справі № 910/1528/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/1528/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

С.О. Алданова