ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

29 травня 2017 р. Справа № 902/279/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчукавтогаз", с. Рокитне, Кременчуцький район, Полтавська область

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ-ТРЕЙД-ГРУП ЛТД", м. Вінниця

про стягнення 523 216,37 грн

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, паспорт серії КО №018997 виданий Автозаводським РВ КМУ УМВС України в Полтавській області 25.12.1999 р., директор згідно наказу № 9 від 20.07.2015 р.

ОСОБА_2, довіреність № 12 від 24.04.2017 р., паспорт серії КО № 710587 виданий Автозаводським РВ КМУ УМВС України в Полтавській області 31.07.2007 р.

відповідача: ОСОБА_3, довіреність б/н від 12.12.2016 р., паспорт серії АВ № 597704 виданий Староміським РВ УМВС України у Вінницькій області 16.07.2004 р.

В С Т А Н О В И В :

Товариством з обмеженою відповідальністю "Кременчукавтогаз" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ-ТРЕЙД-ГРУП ЛТД" про стягнення 500 056,96 грн у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань в частині повноти та своєчасності поставленого товару за договором № 010714-2П від 01.07.2014 р., з яких 326 908,47 грн основна заборгованість, 12 317,96 грн 3 % річних, 42 331,88 грн інфляційні втрати, 47 344,94 грн пеня, 71 153,71 грн проценти за користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою суду від 29.03.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/279/17 та призначено до розгляду на 26.04.2017 р.

26.04.2017 р. через канцелярію суду представником позивача супровідними листами № 11 та № 14 від 26.04.2017 р. подано ряд документів на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою суду від 26.04.2017 р. відкладено розгляд справи до 29.05.2017 р.

22.05.2017 р. на адресу суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (№ 18/05 від 15.05.20017 р.), в якій останній просить суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 523 216, 37 грн з яких: 326 908, 47 грн - основний борг, 47 344, 94 грн - пеня, 14 262, 00 грн - 3% річних, 56 062, 03 грн - інфляційні втрати та 78 638, 93 грн - проценти за користування чужими грошовими коштами.

29.05.2017 р. через канцелярію суду представником позивача подано додаткові письмові пояснення (№ 22/5 від 29.05.2017 р.) в обґрунтування заявлених позовних вимог.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

29.05.2017 р. в судовому засіданні розглянувши заяву про збільшення розміру позовних вимог (№ 18/05 від 15.05.20017 р.) суд приймає її до розгляду, як таку, що не суперечить приписам ст.22 ГПК України.

В судовому засіданні 29.05.2017 р. представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчукавтогаз" подано заяву б/н від 29.02.2017 р. (вх. 06-52/5200/17 від 29.05.2017 р.) в якій останній частково визнає позовні вимоги позивача в частині стягнення основної заборгованості в сумі 326 908,47 грн.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

01.07.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кременчукавтогаз" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ-ТРЕЙД-ГРУП ЛТД" (Покупець) укладено договір поставки № 010714-2П (а.с. 12-16, т. 1).

Відповідно п. 2.1 Договору Постачальник протягом строку дії договору зобовязується поставляти та передавати через мережу АГНКС (автомобільна газонаповнювальна компресорна станція) у власність (повне господарське відання) Покупця стиснений природний газ (метан) паливо, що відповідає державним стандартам, в кількості, визначеній відповідно до накладних, які є невід'ємними частинами договору, а Покупець зобовязується приймати товар на АГНКС та оплачувати його на умовах цього договору.

Згідно п. 3.1.1 Постачальник зобовязаний поставляти товар на АГНКС на підставі наданих смарт-карток по цінам, що діють на момент такої поставки, та яка внесена до РОS-терміналу відповідальним працівником Постачальника.

Постачальник має право припинити відпуск пального по смарт-картці в разі порушення умов оплати зазначених у пункті 7.2 даного договору (п.3.2.1 Договору).

Відповідно п. 4 Договору Покупець зобовязаний своєчасно здійснювати розрахунок за відпущене своїм клієнтам паливо згідно п. 7.1. Договору.

Кількість товару, що постачається, зазначається в накладних, які є невідємними частинами договору. Постачальник надає Покупцю знижку в розмірі 3,5 % від діючої ціни на АГНКС (п. 6.1, 6.2 Договору).

Оплата за паливо здійснюється шляхом перерахування коштів з розрахункового рахунку Покупця на розрахунковий рахунок Продавця(п.7.1 Договору).

Продавець виставляє Покупцю рахунок за паливо спожите (вибране) Покупцем за попередніх 5 календарних днів. Покупець зобовязаний проплатити даний рахунок на протязі двох банківських днів (п.7.2 Договору).

Згідно з п.7.3 Договору Постачальник та Покупець щомісяця, з 1-го по 9-е число місяця, наступного за звітним, підписують акт звірки розрахунків. Акт звірки розрахунків готує Постачальник і надає в бухгалтерію Покупця в установлений термін. Покупець повертає Постачальнику даний акт не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним.

Всі розрахунки за відпущене пальне виконуються Покупцем, виходячи з поточних (наявних) цін Постачальника, що вказані на чеку (п.7.4 Договору).

Відповідно п.8.1 Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін.

За весь період дії договору поставки № 010714-2П від 01.07.2014 р. позивачем поставлено товар (пальне) на загальну суму 4 037 708,47 грн, що підтверджується видатковими накладними.

Відповідачем проведено розрахунок частково на суму 3 710 800,00 грн, в підтвердження чого останнім подано платіжні доручення, які наявні в матеріалах справи.

Таким чином заборгованість відповідача становить 326 908,47 грн (4 037 708,47 - 3 710 800,00), яка як встановлено судом виникла за поставлене протягом грудня 2015 р. - лютого 2016 р. пальне в кількості 41 161,000 м3 на загальну суму 496 504, 57 грн, в підтвердження чого надано видаткові накладні № 153 від 31.12.2015 р. - за грудень 2015 р. на суму 271 997, 32 грн , № 11 від 31.01.2016 р. - за січень 2016 р. га суму 195 159,19 грн, № 25 від 29.02.2016 р. - за лютий 2016 р. на суму 29 348,06 грн (а.с. 17-19, т. 1).

Однак відповідач розрахувався частково за поставлене паливо в сумі 196 838, 13 грн.

Наявність заборгованості відповідача перед позивачем підтверджується обопільнопідписаним актом звіряння взаємних розрахунків за період з 31.12.2015 р. по 12.04.2017 р., який наявний в матеріалах справи.

10.11.2016 р. на адресу відповідача надіслано претензію щодо сплати заборгованості та штрафних санкцій за договором № 010714-2П від 01.07.2014 р.

Непроведення відповідачем оплати за отриманий товар за договором від 01.07.2014 р. № 010714-2П відповідно до умов договору в добровільному порядку слугувало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору поставки № 010714-2П від 01.07.2014 р. між ними виникли зобов'язання які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З врахуванням наведеного вище вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за переданий товар в сумі 326 908, 47 грн є правомірною та обґрунтованою, з огляду на що підлягає задоволенню судом в повному обсязі, з урахуванням процесуальної позиції відповідача, яка зводиться до визнання позову в цій частині.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 47 344, 94 грн пені, 14 262, 00 грн 3% річних, 56 062, 03 грн інфляційних втрат та 78 638, 93 грн процентів за користування чужими грошовими коштами у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором № 010714-2П від 01.07.2014 р. у зв'язку з чим суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 9.1. Договору сторонами обумовлено, що за несвоєчасну оплату відпущеного пального у строки, зазначені в п. 7.2. Договору Покупець сплачує на користь Постачальника, крім суми заборгованості, ще й пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період її нарахування від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином заявлені позивачем вимоги про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства з урахуванням доведеності позивачем факту прострочення боржника.

Перевіркою за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.5.3" калькулятора правильності розрахунку інфляційних втрат судом визначено їх в розмірі 56130,14 грн, який є дещо більшим ніж той, що заявлено позивачем (56 062, 03 грн), тому, враховуючи, що визначення ціни позову є правом та прерогативою позивача, суд задовольняє інфляційні втрати у заявленому позивачем розмірі.

В той же час за результатами перевірки розрахунку пені та 3 % річних судом виявлено помилки у правильності визначення початку дати періоду їх нарахування та арифметичні помилки у визначенні кінцевої суми заборгованості.

Зокрема, позивачем невірно визначено дату початку періодів нарахування 3 % річних. Так останнім вказано дату початку періоду їх нарахування наступне число за датою поставки товару, тоді як датою початку періодів їх нарахування має бути, з урахуванням змісту п. 7.2. Договору, 06.01.2016 р. (згідно накладної № 153 від 31.12.2015 р.), 03.02.2016 р. (згідно накладної № 11 від 31.01.2016 р.) та 03.03.2016 р. (згідно накладної № 25 від 29.02.2016 р.).

Здійснивши обрахунок пені та 3 % річних у правильних періодах суд отримав їх в розмірі: пеня 44 889,23 грн та 3 % річних - 14 113,71 грн, які є меншими ніж ті, що заявлені позивачем до стягнення (пеня в сумі 47 344,94 грн та 3 % річних в сумі 14 262,00).

З урахуванням наведеного у задоволенні решти заявлених до стягнення пені в сумі 2 455,71 грн та 3 % річних в сумі 148,29 грн слід відмовити.

Щодо заявлених позивачем (з у рахування заяви про збільшення позовних вимог) 78 638, 93 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, які мотивовані позивачем приписами ч.3 ст.692 ЦК України, суд зазначає наступне.

Відповідно ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно зі ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У п.п. 6.1., 6.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 роз'яснено, що проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін ст.536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Натомість спірні правовідносини, що склали між сторонами за умовами Договору № 010714-2П від 01.07.2014 р., регулюються главою 54 параграфом 3 ЦК України ("Поставка"), тоді як відносини позики главою 71 ЦК України ("Позика". Кредит. Банківський вклад").

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами укладеним між сторонами Договором не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами внаслідок укладення договору поставки, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 р. у справі № 3-39гс15).

Відтак, враховуючи що укладеним між сторонами Договором поставки, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не встановлено, а чинним законодавством України не передбачено можливості застосування до договору поставки положень про позику, позаяк договори поставки та позики є різним за своєю правовою природою та регулюють різні правовідносини, безпідставним є застосування до даних правовідносин положень про позику, що визначають розмір процентів на рівні облікової ставки Нацбанку, відтак безпідставними є вимоги щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 78 638, 93 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів щодо часткової відмови в стягненні 3 % річних та пені, а також відмови в стягненні процентів за користування чужими грошовими коштами.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

29.05.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ-ТРЕЙД-ГРУП ЛТД", вул.Марії Литвиненко-Вольгемут, буд.31А, м.Вінниця, 21018 (ідентифікаційний код - 38928097) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчукавтогаз", вул.Великокохнівська, 3, с.Рокитне, Кременчуцький район, Полтавська область, 39740 (ідентифікаційний код - 35538849) - 326 908 грн 47 коп. - боргу, 44 889 грн 23 коп. - пені, 14 113 грн 71 коп. - 3 % річних, 56 062 грн 03 коп. інфляційних втрат, 6 629 грн 61 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. У стягненні 2 455 грн 71 коп. пені, 148 грн 29 коп. - 3 % річних, 78 638 грн 93 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами відмовити.

4. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 02 червня 2017 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.