РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2017№910/3147/17

За позовом Управління поліції охорони в м. Києві

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авторитет-2012"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління державної служби охорони при ГУ МВС України в м. Києві

про стягнення 7 234,05 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

від позивачa: Мірошниченко О.М. за довіреністю від 20.03.2017;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: Мірошниченко О. М. за довіреністю № 2 від 17.11.2015.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Управління поліції охорони в м. Києві (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авторитет-2012" (далі - відповідач) про стягнення 7 234,05 грн., в тому числі 7 044,25 грн. основного боргу, 189,80 грн. пені.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.03.2017 (суддя Пригунова А.Б.) порушено провадження у справі № 910/3147/17, на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління державної служби охорони при ГУ МВС України в м. Києві, розгляд справи призначено на 10.04.2017 року.

Розпорядженням Керівника апарату господарського суду міста Києва від 29.03.2017 № 05-23/1249 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/3147/17, у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя суддею Пригуновою А.Б. Внаслідок повторного автоматизованого розподілу справу № 910/3147/17 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.03.2017 суддею Літвіновою М.Є. прийнято справу № 910/3147/17 до свого провадження, її розгляд призначено на 24.04.2017 року.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 24.04.2017 року винесено ухвалу про відкладення розгляду справи на 29.05.2017 року.

Представник третьої особи в судовому засіданні 29.05.2017 року надав пояснення щодо заявлених позовних вимог.

Представник відповідача у судове засідання 29.05.2017 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 29.05.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.11.2014 року між Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авторитет-2012" (замовник) був укладений Договір № 228-Доб/2014/К про надання послуг спостереження сигналізації термінового виклику наряду охорони (надалі - Договір).

Додатковою угодою від 01.12.2015 до Договору № 228-Доб/2014/К від 01.11.2014 встановлено, що починаючи з 01.12.2015 права та обов'язки за Договором № 228-Доб/2014/К від 01.11.2014 переходять від Управління Державної служби охорони при ГУМВС України до Управління поліції охорони в м. Києві (позивач, виконавець) (п. 1 Додаткової угоди від 01.12.2015 до Договору № 228-Доб/2014/К від 01.11.2014).

Відповідно до п. 2.1. Договору, замовник доручає, а виконавець зобов'язується здійснювати спостереження та обслуговування сигналізації на об'єкті замовника, забезпечити негайне прибуття наряду охорони на об'єкт у разі спрацювання сигналізації та здійснення нарядом охорони відповідних дій, спрямованих на встановлення причин спрацювання сигналізації, а в разі необхідності - припинення правопорушення або злочину на об'єкті.

Пунктом 3.1. Договору сторони погодили, що розрахунок вартості послуг виконавця за цим Договором здійснюється на підставі цін, визначених сторонами у Протоколі погодження договірної ціни (Додаток 4 до Договору). Вартість послуг визначається у розрахунку (Додаток 2 до Договору).

Оплата за цим Договором здійснюється замовником щомісячно до 20-го числа місяця, в якому надаються послуги, шляхом перерахування замовником грошових коштів у сумі місячної вартості послуг, визначеної в Розрахунку, на рахунок виконавця (п. 3.2. Договору).

Згідно з п. 3.5. Договору до закінчення поточного місяця виконавець надає замовнику два примірники Акта приймання наданих послуг, який останній зобов'язаний протягом п'яти перших робочих днів наступного місяця підписати і один примірник підписаного Акта повернути виконавцю. У випадку наявності у замовника заперечень щодо обсягу послуг, наданих виконавцем у звітному місяці, замовник зобов'язаний в той же строк у письмовій формі надати виконавцю свої обґрунтовані заперечення.

За умови неповернення замовником підписаного Акта приймання наданих послуг чи ненадання обґрунтованих заперечень щодо обсягу послуг, наданих виконавцем у звітному місяці, в строк, визначений п. 3.5. даного Договору, вважається, що послуги у такому місяці надані виконавцем в повному обсязі і прийняті замовником без зауважень (п. 3.6. Договору).

Пунктом 5.3. Договору сторони узгодили, що за кожний день прострочення оплати за цим Договором замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу.

Відповідно до п. 7.1. Договору, даний Договір набирає чинності з 01 листопада 2014 року та є чинним протягом трьох місяців. Договір поновлюється на строк, встановлений п. 7.1. даного Договору, якщо жодна зі сторін не менш, ніж за 15-ть днів до закінчення строку чинності Договору письмово не заявить про його припинення. Кількість разів поновлення Договору не обмежується ( п. 7.2. Договору).

Позивач зазначив, що виконав свої зобов'язання за Договором, надавши відповідачу послуги, що підтверджується актами приймання наданих послуг за період з листопада 2016 року по січень 2017 року.

Листом від 26.01.2017 № 192/43/29/5/03-2017 позивач направив на адресу відповідача акти прийому-здачі виконаних робіт/послуг за період з листопада 2016 року по січень 2017 року та акт звірки взаємних розрахунків з 01.11.2016 по 31.01.2017 з проханням протягом 5 робочих днів направити Управлінню поліції охорони в м. Києві по одному підписаному примірнику зазначених актів. Вказаним листом позивач також повідомив відповідача про те, що, у випадку невиконання вимог Договору № 228-Доб/2014/К від 01.11.2014, акти прийому-здачі виконаних робіт/послуг за період з листопада 2016 року по січень 2017 року будуть вважатись підписаними.

Однак, позивач зазначив, що станом на момент подання позову до суду підписані акти прийому-здачі виконаних робіт/послуг за період з листопада 2016 року по січень 2017 року відповідач не повернув та не надав обґрунтованих заперечень в письмовій формі щодо обсягу наданих послуг.

Враховуючи положення п. 3.6. Договору, неповернення відповідачем актів приймання наданих послуг за період з листопада 2016 року по січень 2017 року та ненадання обґрунтованих заперечень щодо обсягу послуг, наданих виконавцем у зазначений період, вважається, що послуги в період з листопада 2016 року по січень 2017 року надані позивачем в повному обсязі і прийняті замовником без зауважень, а вказані акти приймання наданих послуг такими, що підписані сторонами.

Загальна сума послуг, наданих позивачем в період з листопада 2016 року по січень 2017 року склала 7 044,25 грн.

Проте, відповідач не виконав зобов'язання за Договором з оплати наданих позивачем послуг за спірний період, кошти у загальній сумі 7 044,25 грн. не перерахував, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 7 044,25 грн. основного боргу.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, на подання відзиву на позов, жодних заперечень на спростування наведених позивачем обставин суду не надав.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов'язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 ст. 903 ЦК України встановлює обов'язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, встановлених у договорі, якщо останнім передбачено надання такої послуги за плату.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання, в силу ст. 525 ЦК України, не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що в період з листопада 2016 року по січень 2017 року позивач на виконання умов Договору надав, а відповідач прийняв послуги в загальній сумі 7 044,25 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами прийому-здачі виконаних робіт/послуг за листопад 2016 року на суму 5 810,40 грн., за грудень 2016 року на суму 5 998,56 грн. та за січень 2017 року на суму 255,52 грн., які, з урахуванням обставин справи та положень п. 3.6. Договору, вважаються такими, що підписані сторонами.

Відповідно до наведених актів також вважається, що позивач виконав свої обов'язки згідно Договору в повному обсязі.

За умовами п. 3.2. Договору відповідач був зобов'язаний проводити оплату вартості охорони майна щомісячно до 20-го числа місяця, в якому надаються послуги.

Враховуючи умови наведеного пункту Договору та надання позивачем спірних послуг в листопаді, грудні 2016 року та січні 2017 року, що підтверджується вищенаведеними актами прийому-здачі виконаних робіт/послуг, суд дійшов висновку про те, відповідач повинен був оплатити вартість охорони за листопад 2016 року - до 20.11.2016 (включно), за грудень 2016 року - до 20.12.2016 (включно), за січень 2017 року - до 20.01.2017 (включно).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, початок періоду прострочення відповідачем оплати вартості послуг з охорони майна за листопад 2016 року виник з 21.11.2016, за грудень 2016 року - з 21.12.2016, січень 2017 року - з 21.01.2017.

Як встановлено судом, матеріали справи станом на час розгляду спору по суті не містять належних та допустимих доказів в розумінні статей 33, 34, 36 ГПК України на підтвердження сплати відповідачем позивачу заборгованості за Договором з оплати послуг за період з листопада 2016 року по січень 2017 року в загальній сумі 7 044,25 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 7 044,25 грн. є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Крім того, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання з оплати вартості наданих послуг, позивачем заявлено також до стягнення з відповідача 189,80 грн. пені на підставі п. 5.3. Договору.

Так, приписами ст. 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою.

Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Для пені, як різновиду неустойки, характерним є те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення зобов'язання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 230 ГК України також передбачено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом (неустойка, штраф, пеня), іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

За умовами пункту 5.3. Договору за кожний день прострочення оплати за цим Договором замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу.

Станом на час розгляду справи по суті відповідач не здійснив оплату спірних послуг за період з листопада 2016 року по січень 2017 року в загальній сумі 7 044,25 грн., чим порушивши умови п. 3.2. Договору та прострочивши їх оплату, у зв'язку з чим наявні підстави для застосування до відповідача наслідків, встановлених п. 5.3 Договору, та нарахування до сплати відповідачу пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу.

Судом враховано, що згідно з п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Здійснивши перевірку заявленої до стягнення з відповідача суми пені, розрахунок якої здійснено позивачем окремо по кожному місяцю спірного періоду, враховуючи шестимісячний термін нарахування пені та подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у спірний період, суд дійшов висновку, що сума пені розрахована позивачем вірно відповідно до умов Договору та не суперечить нормам чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню повністю в сумі 189,80 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість заявлених позовних вимог, вони підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авторитет-2012" (01013, місто Київ, вулиця Будіндустрії, будинок 6; ) на користь Управління поліції охорони в м. Києві (03040, місто Київ, вулиця Студентська, будинок 9; ) 7 044 (сім тисяч сорок чотири) грн. 25 коп. основного боргу, 189 (сто вісімдесят дев'ять) грн. 80 коп. пені, 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.06.2017.

Суддя М.Є. Літвінова