Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

Іменем України

від 29 травня 2017 року у справі №927/428/17

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т.Г. розглянуто у відкритому судовому засіданні справу №927/428/17

за позовом: Чернігівської районної ради Чернігівської області, вул. Шевченка, 48, м.Чернігів, 14027

до відповідача: Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області, вул. Шевченка 48, м. Чернігів, 14027

про стягнення 50027грн.69коп.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 начальника юридичного відділу, доручення від 26.01.2017 №01-03/73

від відповідача: ОСОБА_2 начальника юридичного відділу, довіреність від 07.11.2016 №02-15/2195

В судовому засіданні, яке відбулось 29.05.2017, на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 47547грн.82коп. боргу по відшкодуванню вартості спожитої за період з 01.10.2015 по 31.12.2016 електричної енергії, 493грн.13коп. трьох процентів річних, нарахованих за період з 01.12.2015 по 31.03.2017, 1986грн.74коп. втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції, обчислених за період з грудня 2015 року по березень 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що відповідач, орендуючи нерухоме майно, не виконує належним чином умови договору №85 від 12.08.2015 про відшкодування орендарем витрат орендодавцю комунальних послуг, внаслідок чого виникла заборгованість в заявленій до стягнення сумі.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти вимог позивача заперечує та просить відмовити в їх задоволенні. Відповідач зазначає, що як вбачається зі змісту позовної заяви, позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідач в порушення умов договору №85 від 12.08.2015 про відшкодування орендарем витрат орендодавцю комунальних послуг не розрахувався за спожиту в період з 01.10.2015 по 31.12.2016 електроенергію та має заборгованість у сумі 47547грн.82коп. При цьому відповідач вказує, що згідно із доданим до позовної заяви «Розрахунком боргу за спожиту електричну енергію Чернігівською районною державною адміністрацією за договором про відшкодування комунальних послуг №85 від 12.08.2015 року», підписаним начальником відділу фінансово-господарського забезпечення, головним бухгалтером виконавчого апарату Чернігівської районної ради ОСОБА_3, заборгованість Чернігівської районної державної адміністрації за спожиту електричну енергію становить 14969грн.38коп. За твердженням відповідача, факт відшкодування ним витрат районної ради за спожиту електричну енергію підтверджується наданими ним до матеріалів справи платіжними дорученнями.

13 травня 2017 року позивачем через канцелярію суду подано заяву б/н від 12.05.2017 про зменшення розміру позовних вимог. Порівняльний аналіз вимог, викладених в позові та в заяві про зменшення розміру позовних вимог, свідчить, що позивачем зменшено розмір позовних вимог в частині заявленої до стягнення суми боргу з 47547грн.82коп. до 14969грн.38коп. В іншій частині позовні вимоги залишені без змін.

Як свідчить наданий позивачем розрахунок сум до відшкодування за спожиту електричну енергію заявлена до стягнення сума боргу виникла за період з жовтня по грудень 2015 року та за грудень 2016 року.

Заява б/н від 12.05.2017 про зменшення розміру позовних вимог підписана представником позивача ОСОБА_1 в межах повноважень, наданих довіреністю №01-03/73 від 26.01.2017.

Відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог. Господарський суд не приймає зменшення розміру позовних вимог якщо ця дія суперечать законодавству або порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Приймаючи до уваги, що дія позивача по зменшенню розміру позовних вимог в частині заявленої до стягнення суми боргу не суперечить чинному законодавству та не порушує чиї-небудь права або охоронювані законом інтереси, судом приймається дана заява позивача до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

В звязку із прийняттям судом заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог до розгляду має місце нова ціна позову 17449грн.25коп., а позовні вимоги полягають у стягненні з відповідача 14969грн.38коп. боргу по відшкодуванню вартості спожитої за період з жовтня по грудень 2015 року та за грудень 2016 року електроенергії, 493грн.13коп. трьох процентів річних, нарахованих за період з 01.12.2015 по 31.03.2017, 1986грн.74коп. втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції, обчислених за період з грудня 2015 року по березень 2017 року.

В судовому засіданні, яке відбулось 29.05.2017, прийняли участь представники сторін.

У звязку із задоволенням клопотань сторін про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу, засідання господарського суду по розгляду даної справи проведені без фіксації технічними засобами. Хід судового процесу відображено у протоколах судових засідань.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши в ході розгляду справи по суті пояснення та доводи представників сторін, зясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

29 квітня 2015 року між Чернігівською районною радою (позивач у справі, орендодавець за договором) та Чернігівською районною державною адміністрацією (відповідач у справі, орендар за договором) укладено договір оренди №36 нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Чернігівського району (далі за текстом договір оренди), за умовами якого позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення (майно) в будівлях, що є обєктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ Чернігівського району та перебувають в оперативному управлінні позивача і знаходяться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 48.

Відповідно до п.2.1. договору оренди орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна, який є невідємною частиною цього договору (додаток №1).

Як вбачається з наданого до матеріалів справи примірника договору оренди №36 від 29.04.2015 нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Чернігівського району, останній підписаний сторонами та скріплений їх печатками, що свідчить про набрання ним чинності, що також не оспорювалось сторонами в ході розгляду справи.

Доказів розірвання або визнання недійсним вказаного договору в судовому порядку на час розгляду даної справи сторонами не надано, а тому в силу ст.629 Цивільного кодексу України договір оренди є обовязковим для виконання сторонами, що також не оспорювалось жодною із сторін в ході розгляду справи.

В пункті 10.1. договору оренди сторони встановили, що цей договір діє з « 1» квітня 2015 року по « 31» грудня 2015 року включно. Вказана умова договору відповідає ч.3 ст.631 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

В п.10.7. договору оренди сторони узгодили, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Оскільки сторонами не надано суду доказів звернення до іншої сторони договору із заявою про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, суд приходить до висновку, що договір оренди є продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором і діяв у спірний період, що також не оспорювалось жодною із сторін під час розгляду справи.

01 квітня 2015 року сторонами підписано акт прийняття-передачі в оренду майна спільної власності територіальних громад сіл та селищ Чернігівського району, розташованого за адресою м. Чернігів вул. Шевченка, 48, який є додатком до договору оренди, та відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове користування нерухоме майно, визначене в підп.1.1.1. п.1.1. договору оренди, а саме: приміщення з 27 кімнат чотирьохповерхової будівлі, загальною площею (з урахуванням коефіцієнту перерахунку корисної площі в загальну) 928,4кв.м., корисною площею 482,5кв.м. та приміщення з двох кімнат, розташованих на першому та другому поверхах двоповерхової будівлі загальною площею (з урахуванням коефіцієнту перерахунку корисної площі в загальну) 101,16кв.м., корисною площею 75,9кв.м., що не мають окремого входу, та гаражі площею 91,2кв.м.

Аналіз умов укладеного між сторонами договору №36 від 29.04.2015 та акту прийняттяпередачі обєкта оренди, свідчить, що у звязку з їх вчиненням між сторонами виникли правовідносини оренди, які регулюються параграфом 5 глави 30 Господарського кодексу України та главою 58 Цивільного кодексу України.

Крім того, враховуючи, що передане в оренду за договором №36 від 29.04.2015 нерухоме майно є обєктом комунальної власності, до спірних відносин також підлягають застосуванню норми спеціального щодо даного виду правовідносин Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

В силу ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. В силу ч.6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Факт передачі позивачем у строкове платне користування відповідачу обєкта оренди підтверджується наявним в матеріалах справи актом прийняття-передачі від 01.04.2015.

До того ж факт передачі позивачем у строкове платне користування відповідачу обєкта оренди не заперечувався сторонами в ході розгляду справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином виконані взяті за договором оренди зобовязання в частині передачі обєкта оренди.

Відповідно до п.3.1. договору оренди орендна плата є платежем у грошовій формі, який орендар вносить орендодавцю незалежно від наслідків діяльності орендаря та сплачується за весь термін фактичного користування майном, що визначається на підставі акту приймання-передачі в оренду та акту приймання-передачі майна з орендованого користування.

Згідно із п.3.2. договору оренди до орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, плата за землю, податок на додану вартість .

В підпункті 5.1.6. пункту 5.1. договору оренди сторони встановили, що орендар зобовязується сплачувати фактичні витрати за користування тепловою енергією, для чого невідкладно оформити договір з відповідною службою (надавачем цих послуг). Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з орендодавцем договір на відшкодування інших комунальних послуг та витрат на утримання орендованого приміщення.

На виконання договору оренди між сторонами укладено договір №85 від 12.08.2015 про відшкодування орендарем витрат орендодавцю комунальних послуг (далі за текстом договір №85 від 12.08.2015), за умовами якого орендар бере участь у витратах орендодавця та сплачує за спожиті комунальні послуги (електроенергію, водопостачання та водовідведення), експлуатаційні витрати (охорону приміщення, витрати на експлуатацію будівлі, гаражу, прибудинкової території, обслуговування комунікацій (в тому числі внутрішньої системи зливової каналізації), прибирання прибудинкової території, вивіз побутових відходів та їх знешкодження тощо) та за підключення і забезпечення доступу до мережі «Інтернет», у порядку і в спосіб, визначений умовами цього договору.

В пункті 7.1. договору №85 від 12.08.2015 сторони встановили, що умови даного договору застосовуються з 1 квітня 2015 року до правовідносин, що склалися між сторонами, і діють до 31.12.2015 року включно, а по фінансовим зобовязаннях до повного виконання. Вказана умова договору відповідає ч.3 ст.631 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

В п.7.4. договору №85 від 12.08.2015 сторони узгодили, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Оскільки сторонами не надано суду доказів звернення до іншої сторони договору із заявою про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, суд приходить до висновку, що договір є продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором і діяв у спірний період, що також не оспорювалось жодної із сторін під час розгляду справи.

Відповідно до п.2.1. договору №85 від 12.08.2015 орендар відшкодовує орендодавцю, зокрема, вартість електроенергії, яка визначається пропорційно орендованій площі.

Згідно із п.2.2. договору №85 від 12.08.2015 орендар зобовязується здійснювати оплату орендодавцю за витрати, що зазначені в п.2.1. цього договору, в семиденний термін з дня отримання акту-рахунку від орендодавця, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок орендодавця.

Аналіз змісту договору №85 від 12.08.2015, свідчить, що в ньому сторонами не встановлено спосіб предявлення відповідачу рахунків на оплату комунальних послуг, в тому числі електричної енергії.

За твердженням позивача, ним вручено відповідачу нарочно акти-рахунки №10150312 від 18.11.2015 на відшкодування електричної енергії за жовтень 2015 року у сумі 4038грн.64коп., №11150312 від 17.12.2015 на відшкодування електричної енергії за листопад 2015 року у сумі 5399грн.86коп., №12150312 від 24.12.2015 на відшкодування електричної енергії за грудень 2015 року у сумі 5393грн.81коп., та №12160312 від 22.12.2016 на відшкодування електричної енергії за грудень 2016 року у сумі 5418грн.17коп.

В ході розгляду справи відповідач факт отримання від позивача вищевказаних актів-рахунків на відшкодування електричної енергії за спірний період не заперечував та підтвердив, що особи, які підписались на супровідних листах, до яких були додані акти-рахунки, про їх отримання є його працівниками загального відділу (канцелярії).

Таким чином, суд приходить до висновку, що акт-рахунок №10150312 від 18.11.2015 отриманий відповідачем 23.11.2015, акт-рахунок №11150312 від 17.12.2015 17 грудня 2015 року, акт-рахунок №12150312 від 24.12.2015 24 грудня 2015 року.

Встановлюючи дату отримання відповідачем акту-рахунку №12160312 від 22.12.2016, судом враховується, що на підставі вказаного акту-рахунку, як свідчить реквізит «призначення платежу» платіжного дорученням №245 від 22.12.2016 (а.с.58), відповідачем відшкодовано позивачу частину вартості спожитої електроенергії, а тому оскільки акт-рахунок №12160312 датований 22.12.2016 та часткова оплата проведена відповідачем теж 22.12.2016, суд приходить до висновку, що акт-рахунок №12160312 від 22.12.2016 отриманий відповідачем саме 22 грудня 2016 року, що також не оспорювалось відповідачем в ході розгляду справи.

Враховуючи умови договору №85 від 12.08.2015 та правила обчислення строків, встановлені ст.253, 254 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що відповідач був зобовязаний відшкодувати позивачу вартість електричної енергії спожитої: у жовтні 2015 року до 30 листопада 2015 року, в листопаді 2015 року до 24 грудня 2015 року, в грудні 2015 року до 31 грудня 2015 року, в грудні 2016 року до 29 грудня 2016 року.

Всього за вказаний період відповідачу належало сплатити 20250грн.48коп. вартість спожитої електроенергії пропорційно займаній площі.

За повідомленням позивача відповідач частково оплатив спожиту за спірний період електричну енергію, а саме за жовтень 2015 року у сумі 2387грн.82коп., та за грудень 2016 року у сумі 2893грн.28коп., всього 5272грн.10коп, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача (а.с.32-34), а тому борг по відшкодуванню вартості спожитої за період з жовтня по грудень 2015 року та за грудень 2016 року електроенергії становить 14969грн.38коп., який позивач і просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

В свою чергу, відповідач стверджує, що факт відшкодування позивачу вартості спожитої електричної енергії підтверджується наданими ним до матеріалів справи платіжними дорученнями.

Разом з тим, згідно із наданими відповідачем платіжними дорученнями (а.с.42-58), відповідачем сплачено позивачу в період з 03.12.2015 по 22.12.2016 за спожиту електричну енергію 47547грн.82коп., з них за споживання електроенергії у спірний період відповідачем сплачено 5272грн.10коп. А тому заперечення відповідача щодо відсутності заборгованості по відшкодуванню витрат за спожиту електроенергію судом до уваги не приймаються.

Загальна сплачена відповідачем сума врахована позивачем в «Розрахунку основного боргу за спожиту електричну енергію Чернігівською районною державною адміністрацією за договором про відшкодування комунальних послуг №85 від 12.08.2015 року», а розбіжності між зазначеною в позовній заяві сумою боргу (47547грн.82коп.) та сумою боргу (14969грн.38коп.), вказаною у доданому до позовної заяви розрахунку, усунуті позивачем шляхом подання заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач докази відшкодування позивачу в повному обсязі вартості спожитої за період з жовтня по грудень 2015 року та за грудень 2016 року електроенергії, суду не надав.

В силу ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань.

За змістом ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 Цивільного кодекс України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки на момент звернення позивача до суду з даним позовом строк виконання зобовязання сплив, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено умови договору в частині своєчасного відшкодування позивачу як орендодавцю вартості спожитої електричної енергії під час користування обєктом оренди, що свідчить про неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобовязань.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобовязання по відшкодуванню позивачу як орендодавцю вартості спожитої під час користування обєктом оренди у спірний період електричної енергії, а тому суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині стягнення з відповідача 14969грн.38коп. боргу по відшкодуванню вартості спожитої за період з жовтня по грудень 2015 року та за грудень 2016 року електроенергії є правомірною, у звязку чим задовольняється в повному обсязі.

В силу ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В абзаці другому пункту 2.2. договору №85 від 12.08.2015 сторони встановили, що у разі несвоєчасного виконання грошового зобовязання, орендар повинен сплатити орендодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від заборгованої суми.

За неналежне виконання відповідачем взятого за договором №85 від 12.08.2015 зобовязання щодо відшкодування спожитої електричної енергії, позивач просить стягнути з відповідача 493грн.13коп. трьох процентів річних, нарахованих за період з 01.12.2015 по 31.03.2017, 1986грн.74коп. втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції, обчислених за період з грудня 2015 року по березень 2017 року.

Під час перевірки розрахунку трьох процентів річних, судом встановлено, що позивач на суму боргу по відшкодуванню вартості електричної енергії, спожитої відповідачем у жовтні 2015 року, здійснив нарахування процентів річних двічі за один і той же день (03.12.2015) спочатку на всю суму боргу, а потім на зменшену на розмір часткової оплати суму боргу.

За визначений позивачем період розмір трьох процентів річних становить 493грн.00коп.

Під час перевірки розрахунку інфляційної складової боргу, судом встановлено, що при розрахунку застосовано повідомлені Державною службою статистики України індекс інфляції за відповідний період, розрахунок здійснений з урахуванням фактичних обставин справи та арифметично вірно.

Враховуючи, що факт прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання підтверджується матеріалами справи, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань задовольняється судом в повному обсязі, а вимога про стягнення трьох процентів річних частково у сумі 493грн.00коп.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги належить задовольнити частково, в звязку з чим з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 14969грн.38коп. боргу, 493грн.00коп. трьох процентів річних, 1986грн.74коп. інфляційних нарахувань.

Відповідно до ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, згідно із ч.2 ст.49 Господарського процесуального кодексу України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Дана норма застосовується як процесуальна санкція до сторони, неправомірні дії якої призвели до виникнення спору, незалежно від результату вирішення спору.

Враховуючи, що до виникнення спору та звернення позивача до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів призвели неправомірні дії відповідача, судовий збір у сумі 1600грн., який був сплачений позивачем за подання позову, підлягає відшкодуванню йому за рахунок відповідача в повному обсязі.

Керуючись Законом України «Про оренду державного та комунального майна», ст.193, 283 Господарського кодексу України, ст.253, 254, 530, 610, 612, 625, 629, 759 Цивільного кодексу України, ст.22, 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області, м.Чернігів, вул.Шевченка, 48 (ідентифікаційний код 04061688) на користь Чернігівської районної ради Чернігівської області, м.Чернігів, вул.Шевченка, 48 (ідентифікаційний код 24843051) 14969грн.38коп. боргу, 493грн.00коп. трьох процентів річних, 1986грн.74коп. інфляційних нарахувань та 1600грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Повне рішення підписано 02 червня 2017 року.

Суддя Т.Г. Оленич