ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2017 р.Справа № 916/3288/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Мишкіної М.А.

суддів Будішевської Л.О., Таран С.В.

при секретарі судового засідання Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників сторін:

від ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) ОСОБА_1 за довіреністю;

від ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» - ОСОБА_2 за довіреністю

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

на рішення господарського суду Одеської області від 23 січня 2017 року

по справі №916/3288/16

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт»

про стягнення 4461,78грн.

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

У судовому засіданні 25.04.2017р. оголошувалась перерва згідно ст.77 ГПК України.

В судовому засіданні 25.05.17р. згідно ст.85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

30.11.2016р. Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) (надалі позивач, ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ») звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (надалі відповідач, ДП «ІМТП»), в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь 4461,78грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за письмовим зверненням керівників структурних підрозділів ДП «ІМТП» до бюро перепусток ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» в період з 13.06.2013р. по 31.12.2013р. працівникам відповідача було видано 71 електронну перепустку, 5 транспортних перепусток на паперовому носії, внесено зміни до електронних перепусток (2 шт.) та оформлено 39 перепусток на ксерокопії паспорта, що підтверджується виписками з наказів/листами- замовленнями Відповідача та відмітками в відповідному журналі реєстрації видачі перепусток. За надані послуги з видачі перепусток працівникам ДП «ІМТП» Адміністрацією порту було виставлено рахунки №57/32 від 16.12.2013р. та №60/32 від 31.12.2013р. на загальну суму 4461,78грн. (згідно затверджених тарифів), які, враховуючи відмову відповідача від укладання відповідного письмового договору, на його адресу було направлено із відповідними вимогами від 16.12.2013р. №06/156/956, від 08.01.2014р. №06/02/03. Зазначені вимоги були залишені відповідачем без задоволення. 23.02.2016р. на адресу відповідача було направлено повторну вимогу оплатити заборгованість. В листі № 03-08/109 від 16.03.2016р. відповідач відмовився від оплати заборгованості, мотивуючи відсутністю укладеного між ДП «ІМТП» та ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» договору про надання послуг з видачі перепусток та неприпустимості стягнення плати за видачу перепусток. Фактично між сторонами існували договірні зобовязання по наданню послуг з видачі перепусток, але до теперішнього часу оплату за надані послуги відповідачем не здійснено, що вказує на односторонню відмову від виконання зобовязання та необхідність стягнення з останнього на користь позивача 4461,78грн.

З посиланням на норми ст.ст.11, 626, ч.1 ст.509, 525, 610 ЦК України, ст.174, ч.1 ст.193 ГК України ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» просило суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

21.12.2016р. відповідач подав суду першої інстанції відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.01.2017р. (суддя Літвінов С.В.) у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду обґрунтовано посиланням на норми ст.509, 626, 627, 11, 638, ч.1 ст.901 ЦК України, ст.175,174, 179, 180 ГК України та вмотивовано наступним.

ДП «АМПУ» не надало жодного належного доказу, що перепустки оформлені на підставі договірного зобовязання, а не згідно вимог нормативних актів про встановлення спеціального режиму на території порту. Позивач в позовній заяві вказує, що відповідач відмовився від укладання договору про надання послуг, в звязку з чим на адресу відповідача направлені вимоги від 16.12.2013р. № 06/156/956, від 08.01.2014р. № 06/02/03 та рахунки на оплату. Але позивач не надав жодних доказів про те, що звертався до відповідача про укладення відповідного договору про надання послуг та доказів відмови відповідача від його укладання. Отже, відсутність нормативного врегулювання, а також відсутність договірних правовідносин та протиправних винних дій з боку відповідача під час оформлення перепусток, позивачем не доведені обставини виникнення зобовязання. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, які не обґрунтовані, не підтверджені належними доказами та наявними матеріалами справи.

Не погодившись з рішенням суду від 23.01.2017р., ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржене рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що рішення прийнято з необґрунтовано та без достатніх на це підстав.

Доводи апеляційної скарги у повному обсязі відтворюють мотиви позовної заяви по даній справі та не містять будь-яких додаткових аргументів.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 27.03.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

13.04.2017р. відповідач подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник скаржника підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги з підстав законності та обґрунтованості оскарженого рішення.

Відповідно до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення виходячи із наступного.

Правові, економічні та організаційні основи діяльності в морських портах України визначені Законом України «Про морські порти України».

Згідно із ч.4 ст.10 ЗУ «Про морські порти України» загальний контроль за дотриманням режиму перебування і переміщення в морському порту здійснює Адміністрація морських портів України.

Порядок відкриття, закриття (тимчасового закриття) пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю і їх функціонування визначений Положенням про пункти пропуску через державний кордон і пункти контролю, затвердженим постановою Кабінету міністрів України №751 від 18.08.2010р. (надалі Положення №751)

Відповідно до пунктів 9, 22 Положення №751 відкриття і закриття пунктів пропуску і контролю здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України. Межі території та акваторії пункту пропуску, пункту контролю для морського сполучення на території та акваторії морського порту визначаються і затверджуються наказом начальника адміністрації морського порту (на території морського рибного порту - наказом начальника морського рибного порту, а на території морських терміналів - власниками морських терміналів) за погодженням з начальником органу охорони державного кордону, у зоні відповідальності якого перебуває пункт пропуску, пункт контролю, та начальником відповідного митного органу.

Розпорядженням Кабінету міністрів України № 143-р від 29.02.1996р. в Ізмаїльському морському порту було відкрито пункт пропуску через державний кордон України для міжнародного сполучення, його межі відповідно було затверджено наказом начальника Адміністрації порту.

Взаємовідносини субєктів господарювання та відповідних державних органів і служб у пунктах пропуску через державний кордон окремо врегульовано Порядком дій посадових осіб органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України щодо установлення режиму в пунктах пропуску через державний кордон, здійснення контролю за його додержанням, а також організації і забезпечення взаємодії та координації контрольних органів і служб, що здійснюють різні види контролю або беруть участь у забезпеченні режиму в пунктах пропуску через державний кордон, затвердженим наказом адміністрації державної прикордонної служби №627 від 29.08.2011р. (надалі -Порядок №627).

Згідно із п.5.1. Порядку №627 режимні заходи на території морських портів встановлюються начальником портів та відображаються в обов'язкових постановах по порту, за їх дотримання відповідають відповідні служби портів.

Вказані режимні заходи встановлено в розділі IX обов'язкових постанов по ДП «Ізмаїльський морський торгівельний порт» (чинні на момент спірних правовідносин): 9.1. Територія і акваторія порту Ізмаїл у встановлених межах є режимними і що знаходяться під контролем служби морської безпеки порту і Відомчої охорони порту і прикордонних військ; 9. 2. Всі особи, що знаходяться на території порту Ізмаїл зобовязані мати з собою портові перепустки або інші документи, що дають право перебування на території порту, і предявляти їх на першу вимогу охорони порту, або прикордонних властей; Вхід - в'їзд на територію порту здійснюється цілодобово через контрольно- пропускні пункти: виробничо-перевантажувального комплексу № 1 - прохідні №№ 2.3 - виробничо-перевантажувальних комплексів №№ 2.3 прохідні, №10.11.

Крім того, Адміністрацією Ізмаїльського морського порту також було розроблено та затверджено наказом №249 від 21.10.2013р. Положення про забезпечення пропускного, внутрішньообєктового режиму та морської безпеки на території Ізмаїльського морського порту (надалі Положення №249).

Так згідно Положення №249 на території порту запроваджено пропускний режим, вхід/вихід та/або вїзд/виїзд на/з території порту здійснюється виключно на підставі перепусток встановлених форм.

Відповідно до розділу VII Положення №249, працівникам ДП ІЗМ МТП оформлюються перепустки персональні чи персонально-транспортні (зарахованим на постійну роботу, а також на роботу з випробувальним строком в ДП ІЗМ МТП; при переведенні в інший структурний підрозділ, зміні прізвища: зміні автомашини; зміні прав доступу). Оформлення перепусток здійснюється бюро перепусток СМБ ІФ ДП АМПУ (Адміністрація Ізмаїльського морського порту).

Відповідно до п.7.4.1. Положення №249 персональні постійні перепустки (прокмісіті-карта) видаються працівникам ДП ІЗМ МТП (додатки 2 а,б). зарахованим на постійну роботу, а також роботу з випробувальним строком на весь термін роботи в ДГІ ІЗМ МТП, на підставі витягу з наказу керівника ДП ІЗМ МТП, відповідно який видає відділ кадрів.

Згідно із п. 7.16.1. Положення №249 постійні транспортні перепустки на особистий автотранспорт працівників ДП ІЗМ МТП оформлюються на підставі службової записки керівника структурного підрозділу, в якому працює робітник.

Відповідно до п.7.4.5. Положення №249 при переведенні в інший структурний підрозділ ІФ ДП АМГІУ або ДП ІЗМ МТП працівник пред'являє до Бюро перепусток витяг з наказу про переведення на інше місце роботи. Працівники Бюро перепусток в свою чергу вносять зміни в електронну базу даних і оформлюють нову перепустку (виготовляють нову прокмісіті- карту). Номер і дата наказу фіксується в журналі реєстрації.

Звертаючись до суду з позовом, ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» зазначило, що за письмовим зверненням керівників структурних підрозділів ДП «ІМТП» до бюро перепусток ІФ «ДП АМПУ» в період з 13.06.2013р. по 31.12.2013р. працівникам ДП «ІМТП» було видано 71 електронну перепустку, 5 транспортних перепусток на паперовому носії, внесено зміни до електронних перепусток (2 шт.) та оформлено 39 перепусток на ксерокопії паспорта, що підтверджується виписками з наказів/листами- замовленнями ДП «ІМТП» та відмітками в відповідному журналі реєстрації видачі перепусток.

Як вбачається з матеріалів справи, за надані послуги з видачі перепусток працівникам ДП «ІМТП», Адміністрацією порту було виставлено рахунки №57/32 від 16.12.2013р. (а.с.53) та №60/32 від 31.12.2013р. (а.с.64) на загальну суму 4461,78грн. (згідно затверджених тарифів).

Рахунок №57/32 був направлений позивачем відповідачу разом з вимогою №06/156/956 від 16.12.2013р. про компенсацію понесених витрат (а.с.52); рахунок №60/35 - разом з вимогою №06/02/03 від 08.01.2014р. про компенсацію понесених витрат (а.с.63).

08.01.2014р. та 22.01.2014р. (а.с.62, 71, відповідно) ДП «ІМТП» направило начальнику Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» відповіді на вищезазначені вимоги, в яких зазначило, що пунктами №7.16.1, 7.4.5 Положення №249, які детально регламентують єдиний порядок отримання перепусток як працівниками ІФ ДП «АМПУ» так і працівниками ДП «ІМТП», плата за видачу перепусток не передбачена.

23.02.2016р. Ізмаїльська філія ДП «АМПУ» направила ДП «ІМТП» повторну вимогу №304/11/10-16 на суму 4461,78грн. (а.с.73).

16.03.2016. відповідач надіслав позивачу лист №03-08/109, в якому ДП «ІМТП» відмовилось від оплати заборгованості, мотивуючи таку відмову відсутністю укладеного між ДП «ІМТП та Ізмаїльською філією ДП «АМПУ» договору про надання послуг з видачі перепусток та неприпустимістю стягнення плати за видачу перепусток.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на неналежне виконання ДП «ІМТП» своїх зобовязань з оплати вартості наданих послуг з видачі перепусток працівникам ДП «ІМТП», та зазначив, що між сторонами фактично існували договірні зобовязання по наданню послуг з видачі перепусток, але до теперішнього часу оплату за надані послуги ДП «ІМТП» не здійснено, що вказує на односторонню відмову від виконання зобовязання.

Місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» з огляду наступного.

Згідно із ч.1 ст.175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Згідно із ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Суд першої інстанції цілком слушно в оскаржуваному рішенні вказав на те, що територія та акваторія порту Ізмаїл є пунктом пропуску через державний кордон, на якому встановлено спеціальний пропускний режим, а відповідальність за його забезпечення покладено на Державну прикордонну службу України і службу морської безпеки та відомчої охорони порту. Відповідно ж до Положення про забезпечення пропускного, внутрішньо обєктового режиму та морської безпеки на території Ізмаїльського морського порту всім працівникам ДП ІЗМ МТП оформлюються персональні чи персонально-транспортні перепустки в тому числі проксіміти картки.

Проте приписи Положення про забезпечення пропускного, внутрішньо обєктового режиму та морської безпеки на території Ізмаїльського морського порту (як і інші нормативні документи, на які посилався позивач в обґрунтування своєї правової позиції) не містять застереження, що оформлення перепусток, які дають право перебування на території порту, має здійснюватись на платній основі.

Отже місцевий господарський суд дійшов правомірно висновку про те, що оплата за оформлення перепусток повинна бути встановлена із застосуванням приписів цивільного законодавства України, тобто на підставі договору або іншої двосторонній угоди.

Відповідно до ч.ч.1,7 ст.179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із ч.ч.1-3 ст.180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В додатки до позовної заяви Ізмаїльською філії ДП «АМПУ» додані копії виписок з наказів та службових записок по ДП «ІМТП», листів відповідача (а.с.136-165), на які позивач посилався як на докази існування господарського зобовязання та укладення договору. Проте ці документи не відповідають формі договору, не мають жодних істотних умов, а також не містять вказівки на платність, а лише містять прохання щодо допуску осіб та транспортних засобів на територію порту.

Позивачем ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи не надано доказів, що перепустки були оформлені відповідно до укладеного договору, а не згідно вимог нормативних актів про встановлення спеціального режиму на території порту.

Крім того, ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» у позовній заяві зазначало, що ДП «ІМТП» відмовилось від укладання договору про надання послуг, в звязку з чим на адресу відповідача направлені вимоги №06/156/956 від 16.12.2013р. та № 06/02/03 , від 08.01.2014 р. разом з рахунками на оплату.

Проте матеріали справи не містять доказів на підтвердження тієї обставини, що Ізмаїльська філія ДП «АМПУ» зверталось до ДП «ІМТП» з пропозицією/вимогою про укладення відповідного договору про надання послуг та доказів відмови ДП «ІМТП» від укладання такого договору, як і докази того, що у звязку із недосягненням домовленості спір з приводу укладення договору був переданий на вирішення суду.

Згідно із ч.1 ст.32, ч.1 ст.33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів; не доведено обовязку відповідача оплатити вартість послуг з оформлення працівникам ДП «ІМТП» перепусток, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» про стягнення з ДП «ІМТП» 4461,78грн.

Колегія суддів зазначає, що усі доводи апеляційної скарги ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії зводяться до мотивів, зазначених позивачем у позовній заяві, не свідчать про неправильність висновку про відмову у позові місцевого господарського суду та підставою для скасування рішення слугувати не спроможні.

Таких підстав не убачає і суд апеляційної інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в порядку ст.101 ГПК України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення господарського суду Одеської області від 23.01.2017р. відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства, зміні або скасуванню не підлягає, а відтак, залишається без змін.

Керуючись ст.ст.99, 101-103, 105 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 23.01.2017р. по справі №916/3288/16 залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписаний 30.05.2017р.

Головуючий суддя Мишкіна М.А.

Суддя Будішевська Л.О.

Суддя Таран С.В.