ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2017 р. Справа № 922/189/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В. О. , суддя Шевель О. В.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (дов. №03 від 04.01.2017р.)

відповідача ОСОБА_2 (дов. від 10.02.2017р.)

третьої особи ОСОБА_3 (дов. від 25.10.2016р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Культурно-оздоровчий центр Дозвілля (вх.№1119 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2017р. у справі №922/189/17

за позовом Регіонального Відділення Фонду державного майна по Харківській області, м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Виробничий підрозділ залізничних перевезень Харківська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії Південна залізниця, Публічного акціонерного товариства Укрзалізниця, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю Культурно-оздоровчий центр Дозвілля, м. Харків

про стягнення 168554,72 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.03.2017р. у справі №922/189/17 (суддя Байбак О.І.) позов задоволено. Стягнуто з ТОВ Культурно-оздоровчий центр Дозвілля на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області 168554,72 грн. неустойки. Стягнуто з ТОВ Культурно-оздоровчий центр Дозвілля до Державного бюджету України 2528,32 грн. судового збору.

Відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області у справі №922/189/17 від 20.03.2017р. та постановити нове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм Цивільного та Господарського кодексів України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.04.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її розгляд на 04.05.2017р.

28.04.2017р. до канцелярії Харківського апеляційного господарського суду надійшло клопотання від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Виробничого підрозділу залізничних перевезень Харківської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії Південна залізниця, Публічного акціонерного товариства Укрзалізниця (вх. №4629) про проведення судового засідання без участі представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, з врахуванням правової позиції викладеної у відзиві на апеляційну скаргу в звязку з перебуванням представника ПАТ Укрзалізниця в особі регіональної філії Південна залізниця у відпустці в день проведення судового засідання.

03.05.2017р. від Регіонального Відділення Фонду державного майна України по Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №4673), в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу ТОВ Культурно-оздоровчий центр Дозвілля на рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2017р. у справі №922/189/17 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.05.2017р. відкладено розгляд справи на 25.05.2017р.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги. Просив застосувати до вимог позивача строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Представники позивача та третьої особи проти вимог апеляційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2017р. у справі №922/189/17 без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

29.12.2006р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (орендодавець) та ТОВ Культурно-оздоровчий центр Дозвілля (орендар) укладено договір оренди №3204-Н відповідно до умов якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - окремо розташовану двоповерхову адміністративну будівлю Літ. А-2 (інв. №910249), загальною площею 1312,1 кв. м. (надалі - майно), за адресою: м. Харків, вул. Залізнична, 26, що знаходиться на балансі Центрального будинку науки і техніки Харківської дирекції залізничних перевезень (надалі - балансоутримувач). Вартість майна визначена згідно з незалежною оцінкою станом на 22.08.2006 р. і становить 786800,00 грн. Майно передається в оренду з метою організації дозвілля дітей та юнацтва (п. 1.1. договору).

Згідно з п. 3.1. договору, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 04.10.1995р. № 786 зі змінами, та з урахуванням вимог органу управління - Міністерства транспорту та звязку України і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, по якому є інформація про індекс інфляції) - листопад 2006р. - 698,52 грн. (згідно додатку № 2). Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначено чинним законодавством. Орендна плата за перший місяць оренди - грудень 2006р. визначається шлях: коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за грудень 2006р.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (п. 3.2. договору).

Згідно з п. 5.2. договору орендар зобовязується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, а також всі податки і збори передбачені законодавство: України. У разі несвоєчасного перерахування орендної плати до Державного бюджету або перерахування її не в повному обсязі сплачувати пеню в розмірі 0,5% від сумі заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Відповідно до п. 10.1. договір укладено строком з 29.12.2006р. по 28.11.2007р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.11.2008р. у справі №50/135-08 за позовом Харківського міжрайонного транспортного прокурора в особі СТГО "Південна залізниця", Регіонального відділення Фонду державного майна в Україні по Харківській області до ТОВ "Культурно-освітній та оздоровчий центр "Дозвілля" про розірвання договору оренди та виселення, позов задоволено частково. Виселено ТОВ "Культурно-освітній та оздоровчий центр "Дозвілля" з нежитлового приміщення площею 1312,1 м2, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Залізнична, 26, та повернуто вказане нежитлове приміщення регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області. Стягнуто з ТОВ "Культурно-освітній та оздоровчий центр "Дозвілля" на користь державного бюджету України 170 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В частині розірвання договору оренди № 8 від 28.11.2002 р. та додаткової угоди № 5 до нього провадження у справі припинено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.01.2009р. вказане рішення залишено без змін.

Звертаючись з позовною заявою про стягнення 168554,72 грн. неустойки, Регіональне відділення Фонду державного майна по Харківській області зазначало, що вказане судове рішення в частині звільнення орендованого приміщення відповідачем було виконано лише 02.06.2016р. Тому, позивач на підставі ст. 785 Цивільного кодексу України за період з 17.11.2008 р. по 02.06.2016 р. нарахував неустойку в розмірі подвійної плати за користування майном.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог, задовольнив їх у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Пунктом 1 ст. 763 Цивільного кодексу України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням у справі №50/135-08 встановлено, що договір оренди №8 від 28.11.2002р. та додаткова угода №5 до зазначеного договору (договір оренди №3204-Н від 29.12. 2006р.) припинили дію з 27.10.2008р.

Частиною 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини, зокрема, щодо строку припинення договору не потребують доказуванню.

Однак, відповідач після припинення дії договору фактично продовжував користуватися майном, що було предметом оренди, а звільнення приміщення відбулося 02.06.2016р., про що сторонами складено відповідний акт приймання-передачі орендованого майна за договором оренди №3204-Н від 29.12.2006 р.

У звязку з чим, позивач нарахував відповідачу 259362,96 грн. неустойки в розмірі подвійної плати за користування майном за період з 17.11.2008 р. по 02.06.2016 р. та, враховуючи часткову оплату останнім 89064,36 грн., наявність у відповідача переплати з пені за договором в сумі 277,00 грн., сплати завдатку за договором в сумі 1466,88 грн., просив стягнути з відповідача 168554,72 грн. неустойки.

В свою чергу, відповідач зазначає, що РВФДМ по Харківській області пропущено строки позовної давності для звернення з відповідною вимогою, оскільки позивач дізнався про своє порушене право 17.11.2008р., а тому саме з цієї дати починається відлік зазначеного строку. У звязку з чим, просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, зокрема, зазначив, що строки позовної давності не пропущено, оскільки в даному випадку підлягає застосуванню ч.2 ст. 786 Цивільного кодексу України, відповідно до якої перебіг позовної давності щодо вимог наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача - з моменту припинення договору найму. Оскільки, обєкт оренди відповідач повернув лише 02.06.2016 р., то строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки починає свій відлік з моменту повернення майна, тобто з 02.06.2016 р.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог чинного законодавства за захистом свого цивільного права або інтересу особа може звернутися до суду у строк, визначений ст.ст. 257, 258 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Спеціальна позовна давність в один рік відповідно до приписів ст. 258 Цивільного кодексу України застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Винятки з правил, встановлених, зокрема, частиною першою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Пунктом 4.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорі» розяснено, що частиною другою статті 785 ЦК України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки в разі невиконання останнім обов'язку щодо повернення речі. Початок перебігу позовної давності за відповідною вимогою визначається за загальним правилом частини першої статті 261 названого Кодексу (з дня, наступного за тим днем, коли мало бути виконано зобов'язання щодо повернення речі), а не згідно з положенням частини другої статті 786 ЦК України (з моменту повернення речі наймачем), оскільки це положення стосується вимог, зазначених у частині першій тієї ж статті 786 ЦК України, а не вимоги про стягнення згаданої неустойки. У Рішенні Конституційного Суду України від 03.07.2012 № 14-рп/2012 зі справи № 1-20/2012 також зазначено, що положення статті 786 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності в один рік застосовується до вимог наймодавця про відшкодування збитків у зв'язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, та вимог наймача про відшкодування витрат на поліпшення речі і не поширюється на інші вимоги наймача та наймодавця, які випливають з договору найму (оренди).

Водночас господарським судам необхідно мати на увазі, що відповідна неустойка є самостійним заходом майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, що визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, і тому щодо неї застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.07.2012 № 14-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства „Науково-виробнича фірма „VD MAIS щодо офіційного тлумачення положень статті 786 Цивільного кодексу України зазначено, що під час вирішення спорів стосовно належного виконання зобовязань, що випливають із договору найму (оренди), застосовуються положення, встановлені в главі 19 Кодексу, щодо позовної давності та порядку її обчислення.

Згідно зі статтею 786 Кодексу, яка є предметом тлумачення, до вимог про відшкодування збитків у звязку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі застосовується позовна давність в один рік; перебіг позовної давності щодо вимог наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача - з моменту припинення договору найму (частини перша, друга).

Зі змісту статті 786 Кодексу вбачається, що її положення встановлюють спеціальну позовну давність - один рік - та початок її перебігу щодо вимог наймача і наймодавця, зазначених в частині першій цієї статті, на стадіях припинення та розірвання договору найму (оренди).

З огляду на наведене Конституційний Суд України вважає, що положення статті 786 Кодексу мають єдиний зміст, завершену структуру і встановлюють спеціальну позовну давність - один рік - та початок її перебігу щодо вимог наймодавця про відшкодування збитків у звязку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог наймача про відшкодування витрат на поліпшення речі. Положення частини другої цієї статті не поширюється на інші вимоги, що випливають із договору найму (оренди).

Таким чином, враховуючи, що в даному випадку має місце вимога про стягнення неустойки у звязку з невиконанням обов'язку щодо повернення майна, початок перебігу позовної давності визначається за загальним правилом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України. Тобто перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права.

Як вже зазначалось, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.01.2009р. залишено без змін рішення господарського суду Харківської області від 17.11.2008р. у справі №50/135-08, яким виселено ТОВ "Культурно-освітній та оздоровчий центр "Дозвілля" з нежитлового приміщення площею 1312,1 м2, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Залізнична, 26, та повернуто вказане нежитлове приміщення регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області. Таким чином, відлік строку позовної давності розпочався 19.01.2009р. та мав, відповідно до положень ст. 257 Цивільного кодексу України, сплинути 19.01.2012р.

Проте, відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, ТОВ "Культурно-освітній та оздоровчий центр "Дозвілля" в період 2008р. 2016р. здійснював щомісячні платежі (платіжні доручення з призначенням платежу оплата за оренду майна у розмірі 70% за договором №3204-Н від 29.12.06, (т. 1, а.с. 102-189). Також, між сторонами складено акт звіряння розрахунків з орендної плати станом на 01.02.2017р., в якому відображено всі здійснені відповідачем оплати.

Таким чином, здійснюючи оплати, відповідач визнавав свій борг, а тому перебіг позовної давності щомісячно переривався.

Посилання ТОВ "Культурно-освітній та оздоровчий центр "Дозвілля", що вказані оплати було здійснено не на погашення неустойки, а згідно договору, є необґрунтованими, оскільки він припинив свою дію 27.10.2008р. про що відповідач був достеменно обізнаний.

Враховуючи часткову оплату відповідачем орендних платежів за період фактичного користування майном в сумі 89064,36 грн., наявність переплати з пені за договором в сумі 277,00 грн., сплати завдатку за договором в сумі 1466,88 грн., колегія суддів вбачає наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 168554,72 грн. неустойки.

Стосовно посилань апелянта на порушення вимог Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом міністрів України від 04.10.1995 р. № 786, при розрахунку розміру неустойки виходячи зі 100% орендної плати, колегія суддів зазначає.

Відповідно до п. 1 «Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу» затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. № 786 (далі- методика), методику розроблено з метою створення єдиного організаційно-економічного механізму справляння плати за оренду цілісного майнового комплексу державного підприємства, організації, їх структурних підрозділів (філії, цеху, дільниці) та окремого індивідуально визначеного майна державного підприємства, організації, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил, інших військових формувань, органами, підрозділами, закладами та установами Держспецзв'язку, рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки), а також майна, що не ввійшло до статутного фонду господарського товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації).

Згідно з п. 2 методики, розмір орендної плати встановлюється договором оренди між орендодавцем та орендарем.

Відповідно до п. 17 методики у разі коли орендодавцем майна є Фонд державного майна, його регіональне відділення чи представництво, орендна плата спрямовується: за цілісні майнові комплекси державних підприємств - до державного бюджету; за нерухоме майно державних підприємств, установ, організацій (крім підприємств, установ та організацій галузі кінематографії, що належать до сфери управління Мінкультури, - на період до 31 грудня 2019 р.) - 70 відсотків орендної плати до державного бюджету, 30 відсотків державному підприємству, організації, на балансі яких перебуває це майно.

Таким чином на підставі методики здійснюється розрахунок орендної плати та її розподіл при укладанні та дії договору оренди державного майна, і така методика застосовується виключно під час його виконання. Балансоутримувач має право на отримання частини орендної плати виключно в рамках діючого договору оренди та втрачає дане право після його припинення.

Також, положення вказаної методики не встановлюють пропорції та порядок розподілу неустойки, нарахованої на підставі ст. 785 ЦК України за час фактичного користування державним майном.

Так само є безпідставними посилання відповідача на те, що він, як заклад культури, мав право на законних підставах займати приміщення, що було обєктом оренди за відповідним договором оренди № 3204-Н від 29.12.2006 р., оскільки дія зазначеного договору сплинула 27.10.2008р., а іншого договору оренди сторонами не укладалося. За таких обставин, відповідач без відповідних правових підстав займав зазначені приміщення.

Посилання відповідача на положення Закону України Про культуру колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідач не є підприємством закладів культури державної або комунальної форми власності згідно1 ст.1 Закону України "Про культуру" та дія п. 4 ст. 20 Закону України "Про культуру" на нього не розповсюджуються. Аналогічного висновку дійшли суди першої та апеляційної інстанцій в процесі розгляду скарг відповідача на дії державного виконавця в межах справи № 50/135-08.

Крім того, Закон України Про культуру не звільняє відповідача від обовязку сплатити на користь позивача неустойку за час фактичного користування майном після сплину терміну дії договору на підставі п. 2 ст. 785 ЦК України.

Також, апелянт просить, враховуючи часткову сплату та відсутність збитків у позивача, на підставі ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України зменшити розмір стягуваної неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У пункті 5.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна, зазначено, що застосовуючи приписи статті 785 ЦК України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов'язань з повернення об'єкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Виходячи зі змісту ст. ст. 34, 43, 82 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює обставини справи у відповідності до свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності та приймає рішення за результатами оцінки всіх доказів, які були визнані судом як належні та допустимі.

Враховуючи те, що невірні висновки суду щодо застосування до даних правовідносин положень ч.2 ст. 786 Цивільного кодексу України не призвели до прийняття невірного рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи, не спростовують остаточних висновків місцевого господарського суду, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2017р. у справі №922/189/17 - без змін.

Керуючись статтями 85, 91, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Культурно-оздоровчий центр Дозвілля залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2017р. у справі №922/189/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 30.05.17р.

Головуючий суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Фоміна В. О.

Суддя Шевель О. В.