ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2017 р.Справа № 916/155/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів Л.О. Будішевської, С.В. Таран,

при секретарі судового засідання А.В.Земляк,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕМАНТ"

на рішення господарського суду Одеської області від 13.03.2017р.

у справі №916/155/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Е 100 Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕМАНТ"

про стягнення 846 518,78 грн.,

в судовому засіданні 20.04.2017р. та 17.05.2017р. на підставі ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Е 100 Україна" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕМАНТ" про стягнення заборгованості у розмірі 846518,78 грн. Позов мотивований тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за укладеним між сторонами договором поставки №81-75/14 від 19.11.2013р. щодо своєчасної та повної оплати послуг, внаслідок чого має борг у сумі 420731,14 грн., а тому повинен сплатити не лише зазначену суму боргу, а також 141780,63 грн. нарахованих відсотків за договором та інфляційні витрати в сумі 284007,01 грн.

Відповідач в судове засідання місцевого господарського суду не з'явився, будь-яких пояснень щодо позову не надав.

Рішенням господарського суду Одеської області від 13.03.2017р. позов задоволено повністю з підстав обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, в позові відмовити, посилаючись на те, що не отримував жодного документу щодо порушення провадження у справі та не був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим був позбавлений прав наданих йому законом щодо всебічності, рівності, повноти і об'єктивності з'ясування обставин справи. Скаржник також зазначив, що позивачем в порушення умов договору не виставлялися рахунки-фактури відповідачу та не отримувалися останнім, що підтверджує факт не надання послуг відповідачу. Судом першої інстанції неправомірно стягнуті проценти та індекс інфляції. Акт звірки взаєморозрахунків, на який послався суд в оскаржуваному рішенні, не підтверджує факт продажу товару, вказаний акт у відповідача відсутній, так як складався колишнім керівництвом, заборгованість виникла у січнілистопаді 2014року, а позивач звернувся до суду у 2017 році, що має місце пропуску строку позовної давності відносно нарахування штрафних санкцій.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 29.05.2017р. представник позивача пояснила, що сторонами у даній справі досягнуто згоди щодо наявності у відповідача перед позивачем заборгованості.

Представник відповідача підтвердив наявність у нього заборгованості перед позивачем.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

19.11.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю „Е 100 Україна (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „БЕМАНТ (покупець) укладено договір №81-75/14, відповідно до п. 1 якого продавець забезпечує покупцю можливість використання карт для придбання товарів та/або послуг на автозаправних станціях та пунктах дорожнього сервісу, які знаходяться на території України (мережа стацій).

Умовами 1.1. передбачено, що при підписанні даного договору, покупець розуміє, що отримує доступ до повного переліку товарів та послуг, які додаються учасниками Системи Е100, та те, що використання карти для придбання товару чи послуги, отримує її у відповідного учасника Системи Е100 при торговому та іншому посередництві продавця.

Пунктом 2 додатку №1 до договору №81-75/14 від 19.11.2013р. визначено, що розрахунковий період до договору встановлюється продавцем у рахунка-фактурах, які виставляються продавцем покупцю, строк якого не може складати менше 7 (семи) календарний днів.

Строк оплати за договором зазначається у рахунку-фактурі, але не може складати менше 7 (семи) календарний днів з моменту виставлення рахунку-фактури (п. 5 додатку №1 до договору №81-75/14 від 19.11.2013р.).

Пунктом 3 додатку №1 до договору сторони погодили порядок розрахунків до договору відстрочка платежу. Продавець має право вносити авансовані платежі.

Відповідно до п. 6 додатку №1 до договору датою сплати суми заборгованості - є дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. Нездійснення такої сплати в строки, які встановлені відповідно до статті 5 даного додатку, тягне нарахування встановленого індексу інфляції та процентів відповідно до умов договору.

Згідно з 3 параграфу 3 договору будь-які платежі, за даний договором, повинні бути здійсненні покупцем відповідно до вставлених рахунків-фактур у формі безготівкового грошового переказу на банківський рахунок продавця, зазначений у даному договорі.

Пунктом 12 параграфу 3 договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання покупцем зобовязань по сплаті рахунків-фактури у визначені додатком №1 строки покупець зобовязаний сплатити суму боргу по рахунку-фактурі з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 15% річних від простроченої суми за весь період прострочення, з дня, наступного за днем, в який фактично повинна була здійснена сплата.

Позивачем на виконання умов договору протягом 2014 року виконанні зобовязання перед відповідачем та виставлені наступні рахунки на оплату в загальній сумі 1426736,72 грн. (а.с. 23-58, т. 1).

В свою чергу відповідачем частково сплачено борг за період з 01.01.2014р. по 13.01.2017р. в сумі 976524,13 грн. (а.с. 59-83, т. 1).

Отже, у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за договором №81-75/14 у розмірі 450212,59 грн.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що між сторонами у даній справі існують господарські зобовязання за іншими договорами. Так, за договором комісії (ком 81-75/14) від 19.11.2013р. у відповідача наявна переплата грошових коштів на користь ТОВ „Е 100 Україна у розмірі 29481,95 грн., у звязку з чим позивачем було їх зараховано у рахунок існуючого боргу за договором від 19.11.2013.р №81-75/14. Надані пояснення представника позивача відповідач підтримав.

З підписаного сторонами акту зірки взаєморозрахунків вбачається, що за період січня 2014 року - листопада 2014 року у відповідача наявна заборгованість в сумі 420731,14 грн.

Отже, борг відповідача перед позивачем за поясненнями позивача, становить 420731,14 грн.

У звязку з неналежним виконання відповідачем прийнятих на себе зобовязань за договором, позивачем нараховано інфляційні втрати в сумі 284007,01грн. та 15% річних в розмірі 141780,63 грн., відповідно до п. 12 параграфу 3 договору.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено що, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами ст.656 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

За положеннями ст.662 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст.663 Цивільного кодексу України).

Відповідно ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 статті 692 Цивільного кодексу України встановлює, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем прийнятих на себе зобовязань за договором №81-75/14 від 19.11.2013р., позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 420731,14 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено у п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Стягнення процентів річних - є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти (п. 6.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань).

Отже, відповідач за період з 16.10.2014р. по 13.01.2017р. повинен сплатити позивачу інфляційні втрати у розмірі 284007,01 грн. та відсотки річних передбачені договором в сумі 141780,63 грн.

Твердження відповідача про неналежне повідомлення його про розгляд справи в суді першої інстанції не приймається судовою колегією до уваги з огляду на наступне. В матеріалах справи міститься витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з якого вбачається, що адреса місцезнаходження відповідача 68000, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Промислова, буд.5. Саме на вказану адресу судом направлялися ухвали про призначення справи до розгляду від 23.01.2017р., та про відкладення розгляду справи від 20.02.2017р., які повернуті на адресу суду без вручення. Апелянт, в апеляційній скарзі місцезнаходження відповідача зазначив: 68000, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Промислова, буд.5.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Так як адреса, на яку направлялось поштове відправлення, є адресою місцезнаходження юридичної особи відповідача відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач вважається належно повідомлений про розгляд справи.

Щодо пропуску строку позовної давності щодо нарахування штрафних санкцій, судова колегія зазначає, що відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сторони у справі погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання покупцем зобовязань по сплаті рахунків-фактури в визначені додатком №1 строки покупець зобовязаний сплатити суму боргу по рахунку-фактурі з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 15% річних від простроченої суми за весь період прострочення, з дня, наступного за днем, в який фактично повинна була здійснена сплата. З вказаної норми вбачається, що наслідком прострочення боржником грошового зобов'язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, і які є складовою загальної суми боргу. Отже, строк позовної давності до позовних вимог в частині стягнення інфляційних і 3% річних не пропущений, так як складає три роки.

За таких обставин господарський суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову, всебічно, повно та об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи, у зв'язку з чим рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 103,105 Господарського процесуального кодексу

України, суд

постановив:

Рішення господарського суду Одеської області від 13.03.2017р. у справі №916/155/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 31.05.2017

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя С.В. Таран