ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2017 р.№ 916/751/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гладишевої Т.Я.,

суддів: Головея В.М., Разюк Г.П.

секретар судового засідання Федорончук Д.О.

за участю представників сторін у судовому засіданні від 24.05.2017:

від позивача не зявився

від відповідача ОСОБА_1, за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Німецької Євангелічно-Лютеранської релігійної громади села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 31.03.2017 № 916/751/17

про відмову у прийнятті позовної заяви Німецької Євангелічно-Лютеранської релігійної громади села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області

до відповідача: Церковного Управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України

про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання засідання ОСОБА_2 таким, що не відбулося, визнання рішення, оформленого ОСОБА_2, недійсним та зобов'язання вчинити дії

У судовому засіданні 24.05.2017 згідно ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року Німецька Євангелічно-Лютеранська релігійна громада села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області (далі також ОСОБА_3, позивач) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Церковного Управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України (далі також Церковне Управління, відповідач) про визнання неправомірним та скасування рішення Єпископа Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України; визнання засідання ОСОБА_2, що проходило 08-10 вересня 2015 року таким, що не відбулося, а прийнятого на даному засіданні рішення ОСОБА_2 - недійсним; зобов'язання Церковного Управління провести засідання Церковного керівництва (синодального комітету) Єпископату Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України (далі також НЄЛЦУ) у повному складі, затвердженому п.п. 11, 12 ОСОБА_2 НЄЛЦУ від 20-22 жовтня 2014 року, а також зобовязати відповідача скликати та провести засідання ОСОБА_2.

У правове обґрунтування позову ОСОБА_3 послалась на ст. ст. 5, 7, 9, 12, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 31.03.2017 № 916/751/17 (суддя Цісельський О.В.) відмовлено Німецькій Євангелічно-Лютеранській релігійній громаді села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області у прийнятті позовної заяви (вх.№805/17 від 28.03.2017 до Церковного Управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання засідання ОСОБА_2 таким, що не відбулося, визнання рішення, оформленого ОСОБА_2, недійсним та зобов'язання вчинити дії.

Вказану ухвалу мотивовано тим, що зазначена позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах, що відповідно до п.1 ч.1 ст.62 ГПК України є підставою для відмови у прийнятті позовної заяви.

Не погодившись з ухвалою суду від 31.03.2017, ОСОБА_3 звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила вказану ухвалу скасувати та передати справу на розгляд до Господарського суду Одеської області. При цьому, скаржник зазначив, що не погоджується з висновком суду щодо непідвідомчості даного спору господарському суду, оскільки вказана позовна заява не містить вимог, які відповідно до Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» могли б розглядатись в порядку іншого, ніж господарське, судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

10 та 15 травня 2017 року до суду апеляційної інстанції надійшли клопотання скаржника про розгляд апеляційної скарги за відсутності його представника, в яких позивач зазначив, що повідомлений належним чином про час і місце розгляду даної справи.

У засіданнях суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав свою правову позицію.

Дослідивши позовну заяву з доданими до неї матеріалами, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Частинами 1, 2 статті 1 ГПК України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Перелік справ, підвідомчих господарським судам, визначено ст. 12 ГПК України, зокрема ними є: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; 2) справи про банкрутство; 3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції; 4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 ГК України.

Згідно зі ст. 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарськими товариствами визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

Судова колегія зазначає, що господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства; і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин.

Також колегія суддів зазначає, що з наведених норм матеріального та процесуального права випливає, що право звернення до господарського суду з позовом мають юридичні особи, які здійснюють підприємницьку діяльність, повязану з отриманням прибутку. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 по справі № 3-158гс16.

З п. 1.3 Статуту Церковного Управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України вбачається, що Єпіскопат НЄЛЦУ є неприбутковою релігійною організацією, яка здійснює свою духовну, адміністративну і господарську діяльність відповідно до Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Одночасно, зі змісту Статуту Німецької Євангелічно-Лютеранської релігійної громади с. Петродолинське Овідіопольського району Одеської області також не вбачається, що остання створена з метою отримання прибутку. Зокрема, задачами ОСОБА_3 у відповідності до п.п. 2.3, 2.4 Статуту є турбота про належне святкування богослужінь та церковних Таїнств, провадження конфірмаційних занять з бажаючими прийняти Конфірмацію, підтримання християнського милосердя, участь в загально-церковній співпраці тощо.

У відповідності до п. 1.3 Статуту позивача ОСОБА_3 здійснює свою духовну, адміністративну і господарську діяльність відповідно до Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», згідно з цим Статутом та Статутом внутрішнього церковного канонічного порядку НЄЛЦУ.

З викладеного слідує, що правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються положеннями Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», з ч.ч. 1, 2 ст. 7 якого вбачається, що Релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об'єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об'єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб (ч. 1 ст. 8 цього Закону).

Отже, з наведеного слідує, що Церковне управління та ОСОБА_3 не є прибутковими організаціями, оскільки не здійснюють комерційну діяльність, та відносини між ними не є господарськими.

Таким чином, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, враховуючи, що сторони не є прибутковими організаціями, які у відповідності до приписів ст. 1 ГПК України мають право на звернення до господарського суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предмет спору у даному випадку не охоплюється ГПК України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим господарським судом було правомірно відмовлено у прийнятті позовної заяви ОСОБА_3 на підставі п.1 ч.1 ст.62 ГПК України.

При цьому, судова колегія звертає увагу скаржника на те, що, оскільки відповідно до ГПК України даний спір не може бути вирішений в порядку господарського судочинства, він підлягає вирішенню в загальному місцевому суді в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з вищевикладеного, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 слід відмовити, залишивши оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст. ст. 99, 101 103, 105, 106 ГПК України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 31.03.2017 № 916/751/17 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 29.05.2017.

Головуючий суддя: Т.Я. Гладишева

Суддя: В.М. Головей

Суддя: Г.П. Разюк