КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2017 р. Справа№ 910/21447/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Куксова В.В.

за участю представників сторін:

від позивача : Тронь І.В. - довіреність б/н від 11.04.2017р.

від відповідача : Курінний С.Ю. - довіреність №368 від 09.08.2016р.

від третьої особи: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2017р.

у справі № 910/21447/16 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл"

до Публічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Експансія"

про визнання недійсним договорів про внесення змін до договору

поруки

В судовому засіданні 31.05.2017р. відповідно до ст. ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Приватне акціонерне товариство "Сільпо Рітейл" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК" про визнання недійсними договорів №4 від 21.11.2013 року, №5 від 13.03.2014 року, №6 від 06.05.2014 року, №7 від 30.07.2014 року, №8 від 12.09.2014 року, №9 від 16.10.2014 року, №10 від 25.11.2014 року про внесення змін до договору поруки №10-0604/131к-07/П-02 від 10.09.2010 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та Приватним акціонерним товариством "Сільпо Рітейл".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.02.2017р. у справі №910/21447/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу позивача 15.03.2017р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2017р. колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, склад колегії суддів змінювався, у відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався на 31.05.2017р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 31.05.2017р. підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 31.05.2017р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник третьої особи, в судове засідання апеляційної інстанції 31.05.2017р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився, причини його неявки суду не відомі. Оскільки його явка в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.04.2007 року між Закритим акціонерним товариством "Внєшторгбанк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ВТБ БАНК") (далі - кредитор, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (далі - позичальник) було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-0604/к-07 (далі - кредитний договір), згідно умов якого банк на умовах цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит у вигляді мультивалютної відновлювальної відкличної кредитної лінії в сумі еквівалентній 15 000 000,00 доларів США (п'ятнадцять мільйонів доларів США 00 центів), а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 11 квітня 2014 року, а також сплатити плату за кредит та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, визначені даним договором (п.1.1. кредитного договору).

10.09.2010 року між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та Приватним акціонерним товариством "Сільпо Рітейл" (далі - поручитель) було укладено договір поруки №10-0604/к-07/П-02 (далі - договір поруки), за яким поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору, або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому (п. 1.1. договору поруки).

11.09.2013 року між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" було укладено договір №18 про внесення змін до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-0604/к-07, яким сторони погодили викласти п. 7.12 кредитного договору в наступній редакції " 7.12. сторони погоджуються, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених п.п. 7.1-7.10 цього договору, становить 18 місяців."

21.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та Приватним акціонерним товариством "Сільпо Рітейл" (поручитель) було укладено договір №4 від 21.11.2013 року про внесення змін до договору поруки, за яким сторони погодили, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених п.п. 7.1-7.10 цього договору, становить 18 місяців.

Після цього між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та Приватним акціонерним товариством "Сільпо Рітейл" (поручитель) було укладено договори №5 від 13.03.2014 року, №6 від 06.05.2014 року, №7 від 30.07.2014 року, №8 від 12.09.2014 року, №9 від 16.10.2014 року, №10 від 25.11.2014 року про внесення змін до договору поруки.

Позов мотивований тим, що оспорювані договори №4 від 21.11.2013 року, №5 від 13.03.2014 року, №6 від 06.05.2014 року, №7 від 30.07.2014 року, №8 від 12.09.2014 року, №9 від 16.10.2014 року, №10 від 25.11.2014 року про внесення змін до договору поруки №10-0604/131к-07/П-02 від 10.09.2010 року повинні бути визнані недійсними, оскільки договором № 18 про внесення змін до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-0604/к-07 від 11.09.2013 року банк (відповідач) та позичальник (третя особа) погодили, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених п.п. 7.1-7.10 цього договору, становить 18 місяців, за відсутності згоди поручителя (позивача), що має наслідком припинення його зобов'язань за договором поруки від 13.04.2007р. №10-0604/132п-07 з 11.09.2013 року, що у свою чергу є підставою для визнання недійсним договорів №4 від 21.11.2013 року, №5 від 13.03.2014 року, №6 від 06.05.2014 року, №7 від 30.07.2014 року, №8 від 12.09.2014 року, №9 від 16.10.2014 року, №10 від 25.11.2014 року про внесення змін до вже неіснуючого договору поруки.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з недоведеності позивачем правових підстав для визнання правочинів недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

В силу припису ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Згідно приписів статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання останнім свого обов'язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина 1 статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється у разі збільшення зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, порука припиняється за одночасної наявності двох умов: 1) внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; 2) ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України № 6-701цс15 від 24.06.2015.

Таким чином, доводи позивача (апелянта) щодо збільшення обсягу відповідальності внаслідок збільшення строку позовної давності колегією суддів відхиляються з огляду на те, що збільшення строку позовної давності за договірними штрафними санкціями не свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Таким чином, позивачем за заявленими вимогами та їх правовими підставами не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними.

За таких обставин, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, а тому місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову позові.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги ПрАТ «Сільпо Рітейл» щодо визнання недійсними спірних договорів поруки на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України у зв"язку з внесенням змін у припинене зобов'язання, оскільки в суді апеляційної інстанції апелянт заявляє додаткові підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи те, що судом першої інстанції, крім іншого, правильно зазначено встановлені обставини справи та законодавство, яким вірно керувався суд при прийнятті оскаржуваного рішення, доводи апелянта щодо скасування рішення суду є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2017р. у справі №910/21447/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2017р. у справі №910/21447/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/21447/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

В.В. Куксов