ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Керуючись частиною третьої статті 47 Господарського процесуального кодексу України, вважаю необхідним висловити окрему думку щодо прийнятого рішення.
Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, розпорядженням виконуючого обов'язки голови Київської обласної державної адміністрації від 28.11.2012 № 507 вирішено виділити Приватному підприємству "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" у довгострокове тимчасове користування строком на 27 років для проведення науково-дослідних робіт та освітньо-виховних цілей лісові ділянки загальною площею 17,0000 га, що знаходяться у постійному користуванні ДП "Білоцерківське лісове господарство", а саме: площею 5,9000 га (квартал 75 виділ 26 Томилівського лісництва), площею 10,4000 га (квартал 77 виділ 6 Томилівського лісництва) та площею 0,7000 га (квартал 77 виділ 9 Томилівського лісництва), та розташовані на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.
Назване розпорядження прийнято на підставі погодження ДП "Білоцерківське лісове господарство" (лист від 13.04.2012 № 385) та погодження Київського обласного управління лісового та мисливського господарства (лист від 23.04.2012 № 01-04/604).
На виконання розпорядження, 11.02.2013 між ДП "Білоцерківське лісове господарство" та ПП "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" укладено договір про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою № 11, який зареєстровано Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства 25.02.2013 за № 1.
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 15.05.2015, ТОВ "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" є правонаступником ПП "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс".
Предметом спору у справі, що переглядається є вимога прокурора, підтримана позивачами про визнання незаконним та скасування розпорядження Київської обласної державної адміністрації "Про виділення лісових ділянок у довгострокове тимчасове користування ПП "Центр Ландшафтного дизайну "Едельвейс" від 28.11.2012 №507, визнання недійсним договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 13.02.2013 № 11 та зобов'язання товариства повернути Білоцерківському лісгоспу лісову ділянку, що є предметом Договору від 25.02.2013 за № 1.
Розглядаючи позовну вимогу про визнання незаконним та скасування розпорядження Київської ОДА від 28.11.2012 №507, суди, керуючись вимогами статей 16, 18 Лісового кодексу, з огляду на встановлені обставини недотримання як Київською ОДА, так і ТОВ "ЦЛД "Едельвейс" встановленого частиною 4 статті 18 Лісового кодексу України порядку погодження надання у довгострокове користування лісової земельної ділянки для науково-дослідних та освітньо-виховних цілей, дійшли висновку про невідповідність оскаржуваного розпорядження у цій частині вимогам Лісового кодексу України. А також в частині надання у користування лісової ділянки, яка знаходиться на земельній нелісовій ділянці у кварталі 77 виділі 9 Томилівського лісництва площею 0,7000 га, суди дійшли висновку про розташування на ній водного об'єкту загальнодержавного значення, який було надано ТОВ "ЦЛД "Едельвейс" за оскаржуваним розпорядженням у користування для цілей, які суперечать частині 1 статті 51 Водного кодексу України.
За встановлених обставин, суди дійшли висновку про наявність визначених у статті 21 Цивільного кодексу України правових підстав для визнання оспорюваного розпорядження незаконним та його скасування. Відповідно, на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України визнано недійсним укладений між Державним підприємством "Білоцерківське лісове господарство" та Приватним підприємством "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 13.02.2013 № 11 як такий, що суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Земельні ділянки зобов'язано повернути державі в особі Білоцерківського лісгоспу.
Вищий господарський суд України, своєю постановою від 01.06.2017 скасовуючи ухвалені у справі судові рішення попередніх інстанцій про задоволення позову, послався на невиконання судами вказівок, які містяться у постанові касаційної інстанції від 16.02.2016 (про направлення справи на новий розгляд) у даній справі.
Підставою для повторного направлення справи на новий розгляд зазначено те, що судами як при первісному, так і при повторному розгляді справи не з'ясовано, коли саме Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "ЕДЕЛЬВЕЙС" звернулось до Київської ОДА з відповідним клопотанням про надання спірної лісової ділянки у тимчасове користування, та чи саме його дії мали наслідком прийняття спірного розпорядження обласною адміністрацією після набрання чинності нової редакції частини 4 статті 18 Лісового кодексу України.
Вважаю, що зазначені обставини не можуть слугувати підставою для направлення справи на новий розгляд, оскільки застосування положень нової редакції частини 4 статті 18 Лісового кодексу України , яка регулює порядок розгляду та визначає компетенцію центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, здійснюється з моменту набуття чинності відповідними змінами Законом України від 16.10.2012 № 5456-VI, та не залежить від часу звернення з відповідним клопотанням зацікавленої особи та дій або бездіяльності відповідного органу щодо розгляду такого клопотання.
Стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
Таким чином, фактичні обставини справи, які стосуються розгляду та прийняття оспорюваного розпорядження достатньо повно досліджені судами попередніх інстанцій, а суд касаційної інстанції не позбавлений права та можливості зробити висновок щодо правильності або неправильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права щодо зазначених обставин без направлення справи на новий розгляд.
Відповідно до статті 111-12 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи. Постанова касаційної інстанції не може містити вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.
В той же час, направляючи справу на повторний новий розгляд в постанові Вищого господарського суду України із посиланнями на встановлені судами попередніх інстанцій факти та норми матеріального права, викладені остаточні висновки щодо законності спірного розпорядження. Так в постанові, зокрема, зазначено наступне: "Встановлені судами обставини та викладені вище норми матеріального права унеможливлюють висновок щодо наявності правових підстав для визнання оскаржуваного розпорядження Київської ОДА недійсним як такого, що прийняте за відсутності погодження, передбаченого частиною 4 статті 18 Лісового кодексу України."
На мою думку, такі висновки суду касаційної інстанції не належать до "вказівок", про які йдеться в статті 111-12 ГПК України. Вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції і є обов'язковими для господарського суду під час нового розгляду справи (частина перша статті 111-12 ГПК України), повинні бути максимально конкретними й стосуватися виключно вчинення господарським судом певних процесуальних дій та/або встановлення обставин, що входять до предмета доказування у справі і не були з'ясовані при прийнятті рішення або постанови господарського суду.
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій також виходили з того, що окрім порушення частини 4 статті 18 Лісового кодексу України, ухвалюючи спірне розпорядження та укладаючи на виконання цього розпорядження договір, відповідачі припустилися порушень статті 51 Водного кодексу України та інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки лісова ділянка, яка знаходиться у кварталі 77 виділ 9 - площею 0,7000 га, за висновком судів є ставком, який відноситься до водних об'єктів загальнодержавного значення, а тому надана в оренду з порушенням зазначеної норми Водного кодексу України.
Відповідно до матеріалів справи, водний об'єкт - ставок прямо зазначено предметом спірного договору тимчасового користування лісовою ділянкою, про що свідчить зміст пункту 1.2 договору від 13 лютого 2013 року (т.1 а.с. 19). Таким чином обставини, пов'язані із зазначенням в спірному договорі водного об'єкту - ставка та встановлення того факту, що сторони фактично розповсюдили дію спірного договору на цей об'єкт, також не потребують здійснення будь яких додаткових заходів.
Матеріали справи не містять ніяких даних про те, що сторони цього спору під час первісного та нового розгляду були позбавлені права подати суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх доводів та заперечень.
Фактичні обставини, які входять до предмета доказування у цій справі з'ясовані судом першої та апеляційної інстанції з достатньою повнотою, тому суд касаційної інстанцій не позбавлений права та можливості встановити правильність або помилковість застосування до цих правових відносин судами норм матеріального та процесуального права.
З огляду на зазначене та враховуючи те, що справа вже направлялась на новий розгляд, вважаю, що підстави для направлення її на повторний новий розгляд відсутні.
Суддя В. А. Корсак