КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2017 р. Справа№ 910/13065/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Хрипуна О.О.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання: Молокопой І.А.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,ДОКУЧАЄВСЬКИЙ ФЛЮСО - ДОЛОМІТНИЙ КОМБІНАТ"

на рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2016

у справі № 910/13065/16 (суддя Домнічева І.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства ,,ДОКУЧАЄВСЬКИЙ ФЛЮСО - ДОЛОМІТНИЙ КОМБІНАТ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СОЮЗ ПРОМИСЛОВИХ ПІДПРИЄМСТВ"

про стягнення 402 661,39 грн. (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог)

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство ,,ДОКУЧАЄВСЬКИЙ ФЛЮСО - ДОЛОМІТНИЙ КОМБІНАТ" (далі - позивач) звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СОЮЗ ПРОМИСЛОВИХ ПІДПРИЄМСТВ" (далі - відповідач) про стягнення 402 661,39 грн. заборгованості за договором поставки №93 від 20.03.2014, з яких: 116 591,15 грн. сума основного боргу, 251 477,74 грн. - інфляційні нарахування, 24 528,40 грн. - 3% річних, 10 064,09 грн. пеня (з врахуванням заяви про уточнення розміру позовних вимог, а.с. 119-122).

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.11.2016 у справі № 910/13065/16 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 55 879,70 грн. основного боргу, 41 777,73 грн. інфляційних, 3 783,31 грн. 3% річних та 1 521,61 грн. судового збору. В решті позову відмовлено. Повернуто позивачу з державного бюджету судовий збір в розмірі 2 936,75 грн.

Мотивуючи зазначене рішення, суд першої інстанції, пославшись на встановлені ним обставини та умови договору, положення ГК України і ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у даній справі та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2016 у справі № 910/13065/16 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не погоджується з прийнятим рішенням, оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені в судовому рішенні не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Так, на думку відповідача, місцевий господарський суд безпідставно відмовив в стягненні пені, оскільки, у даному випадку, строк позовної давності перервався пред'явленням до господарського суду зазначеного позову в грудні 2015 року, який було повернуто судом на підставі ст. 63 ГПК України. Як вказує позивач, він отримав від відповідача заяву про залік розрахунків від 30.09.2016 в сумі 266 383,32 грн., що означає визнання останнім наявну протягом 2014 - 2016 років заборгованість на зазначену суму. На думку скаржника, протягом періоду між крайньою датою погашення зобов'язання в частині оплати за поставлені товари та датою зарахування зустрічних вимог мало місце порушення кредитором своїх зобов'язань, що, відповідно до діючого законодавства тягне за собою негативні наслідки майнового характеру, викладені в позовних вимогах, чого не врахував суд першої інстанції. Крім того, як вказує позивач, обов'язок поставити відповідачу ресурс був виконаний, що підтверджується актами №90379318 від 10.08.2014 на суму 26 663,52 грн., №90379958 від 20.08.2014 на суму 17 471,39 грн., № 90380794 від 31.08.2014 на суму 16 576,54 грн., які ним підписано та надіслано відповідачу, а тому висновок суду першої інстанції про те, що сума в розмірі 60 711,45 грн. нічим не підтверджена, є помилковим, як і помилковим є посилання на акт звірки розрахунків від 31.07.2016, як на доказ у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на її необґрунтованість та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд.

Розгляд скарги у справі проводився в режимі відеоконференції за клопотанням позивача на підставі ст. 74-1 ГПК України.

Розгляд скарги у справі відкладався на підставі ст. 77 ГПК України.

Ухвалою суду від 07.03.2017 було зобов'язано позивача скласти, підписати та надати відповідачу, а також копію суду, акт звірки взаєморозрахунків (станом на 23.11.2016 - дата прийняття рішення у даній справі) за договором поставки №93 від 20.03.2014 за період його дії із зазначенням поставок (з посиланням на первинні документи) та їх оплати (за вказаним договором з посиланням на первинні документи, які підтверджують факт оплати, з зазначенням дати оплати, суми, призначення платежу), а також надати суду докази вручення (надіслання) зазначеного акту відповідачу. Відповідача, в свою чергу, зобов'язано подати суду підписаний акт звірки взаєморозрахунків за договором поставки №93 від 20.03.2014, переданий йому позивачем, із зазначенням у ньому відомостей щодо погодження/заперечення по кожній позиції акта та доданням відповідного доказу на їх підтвердження; реєстр документів та їх копії на підтвердження оплати товару згідно з договором № 93 від 20.03.2014.

На виконання вимог ухвали суду від 07.03.2017 позивачем надано суду підписаний ним акт звірки розрахунків від 23.11.2016 за договором № 93 від 20.03.2014 разом з доказами його направлення на адресу відповідача, який, однак, не містить посилання на первинні документи.

Відповідач, в свою чергу, надав суду письмові пояснення, в яких зазначав, що станом на 28.03.2017 на його адресу не надходило від позивача нового підписаного акту звірки взаєморозрахунків, в зв'язку з чим надати підтвердження або заперечення з операцій (поставок) відповідач не має можливості, однак, відповідач вказує, що відповідно до договору № 93 від 20.04.2014 позивачем були здійснені поставки, які оплачені відповідачем на суму 266 383,32 грн. Крім того, в письмових поясненнях відповідач зазначав, що не має можливості підтвердити факт поставки товару позивачем за актами від 10.08.2014 на суму 26 663,52 грн., від 31.08.2014 на суму 16 576,54 грн., від 20.08.2014 на суму 17 471,39 грн., в зв'язку з тим, що територію заводу, де було виробництво в кінці серпня 2014 було захоплено невідомими військовими формуваннями, документація вивезена, доступ на територію відсутній.

В судовому засіданні 22.05.2017 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить роздруківка з офіційного сайту УДППЗ ,,Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, відповідно до якої поштове відправлення (копія ухвали суду від 24.04.2017), надіслане на адресу відповідача, відповідним поштовим відділенням було вручено за довіреністю 28.04.2017.

Заперечень щодо розгляду справи у відсутності представника відповідача не надійшло.

Згідно з п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Заяв про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, у зв'язку з цим колегія суддів, враховуючи його належне повідомлення про час та місце розгляду скарги, вважає за можливе здійснювати апеляційний перегляд за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.03.2014 між Приватним акціонерним товариством ,,ДОКУЧАЄВСЬКИЙ ФЛЮСО - ДОЛОМІТНИЙ КОМБІНАТ" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,СОЮЗ ПРОМИСЛОВИХ ПІДПРИЄМСТВ" (далі - покупець, відповідач) укладено договір поставки № 93 (далі - Договір), за умовами якого (п.1.1) постачальник взяв на себе зобов'язання передати у власність покупця флюсо-доломітну продукцію виробництва ПрАТ ,,ДФДК" (далі - ресурси), а покупець - прийняти та оплатити ресурси на умовах, передбачених договором. Кількість, номенклатура ресурсів зазначаються в Специфікаціях до договору, які є його невід'ємною частиною (п.2.1).

За змістом п.3.2 договору строк поставки ресурсів зазначається в специфікаціях.

Так, позивачем до матеріалів справи надано Специфікацію № 1 від 20.03.2014 на поставку щебеню в квітні 2014, Специфікацію № 2 від 30.04.2014 на поставку щебеню в травні 2014 та Специфікацію № 3 від 27.06.2014 на поставку щебеню в липні - вересні 2014.

Відповідно до п. 5 вищезазначених специфікацій строк оплати за поставлені ресурси - протягом трьох календарних днів після дати виставлення рахунків.

Слід зазначити, що зазначені вище Специфікації 1 та 2 містять підписи та скріплені печатками обох сторін договору, тоді як Специфікація № 3 підписана в односторонньому порядку лише позивачем.

На підтвердження виконання договірних зобов'язань позивачем надано наступні акти прийому - передачі:

- Акт № 90368764 від 30.04.2014 на суму 13 929,78 грн.;

- Акт № 90370115 від 10.05.2014 на суму 12 232,50 грн.;

- Акт № 90370116 від 10.05.2014 на суму 838,08 грн.;

- Акт № 90371058 від 20.05.2014 на суму 14 350,60 грн.;

- Акт № 90371808 від 31.05.2014 на суму 5 962,91 грн.;

- Акт № 90372523 від 30.05.2014 на суму 2 819,00 грн.;

- Акт № 90373068 від 10.06.2014 на суму 16 591,94 грн.;

- Акт № 90374031 від 20.06.2014 на суму 47 483,52 грн.;

- Акт № 90376375 від 10.07.2014 на суму 47 599,68 грн.;

- Акт № 90375091 від 30.06.2014 на суму 18 978,24 грн.;

- Акт № 90376834 від 20.07.2014 на суму 53 755,20 грн.;

- Акт № 90378218 від 31.07.2014 на суму 79 697,28 грн.;

- Акт № 90378220 від 31.07.2014 на суму 8 024,29 грн.;

- Акт № 90379318 від 10.08.2014 на суму 26 663,53 грн.;

- Акт № 90379958 від 20.08.2014 на суму 17 471,39 грн.;

- Акт № 90380794 від 31.08.2014 на суму 16 576,54 грн.

Як вказує позивач, разом з даними актами ним було передано також рахунки - фактури, про що вказано в актах.

З огляду на вказані акти, позивачем заявлено до стягнення 382 974,47 грн. основного боргу.

Однак, наявні в матеріалах справи акти прийому - передачі № 90379318 від 10.08.2014 на суму 26 663,53 грн., № 90379958 від 20.08.2014 на суму 17 471,39 грн., № 90380794 від 31.08.2014 на суму 16 576,54 грн. підписані, як і Специфікація № 3 в односторонньому порядку лише позивачем.

Як вказував в позові позивач, в зв'язку з проведенням активної фази АТО у Донецькій області, де безпосередньо розташовані його адміністративні будівлі, зазначені акти та Специфікація № 3 були втрачені. З метою відновлення первинної документації позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням підписати зазначені документи, про що свідчать листи позивача від 29.04.2015 № 248, від 09.06.2015 № 138-15/ОС, які отримані відповідачем, однак, такі документи залишились з боку відповідача непідписаними, а рахунки несплаченими.

Також позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату основного боргу від 17.11.2015 № 705 (отримано останнім 23.11.2015), в якій просив сплатити заборгованість в розмірі 382 974,47 грн.

Зазначена вимога залишена відповідачем без задоволення.

В ході розгляду справи позивачем уточнювались позовні вимоги. Так, заявою від 22.11.2016 позивачем уточнено розмір позовних вимог та заявлено до стягнення з відповідача 402 661,39 грн., з яких: 116 591,15 грн. - основна заборгованість, 251 477,74 грн. - інфляційні втрати, 24 528,40 грн. - 3% річних, 10 064,09 грн. - пеня.

Обґрунтовуючи заяву про уточнення позовних вимог, позивач зазначив, що він отримав від відповідача заяву про залік розрахунків від 30.09.2016 в сумі 266 383,32 грн., тобто, відповідач визнав наявну протягом 2013 - 2016р.р. заборгованість.

Заперечуючи проти позовних вимог у даній справі, відповідач вказував на те, що заборгованість за договором №93 від 20.03.2014 станом на 31.07.2016 складає 73 351,14 грн. Заборгованість за поставками від 10.08.2014 на суму 26 663,52 грн. та від 31.08.2014 на суму 16 576,54 грн. виникла на підставі іншого договору - № 109 від 18.03.2013.

Також відповідач зазначав про те, що від позивача надходили листи щодо повторного підписання втрачених документів (акту від 10.08.2014, від 31.08.2014, від 20.08.2014), однак, підтвердити фактичну поставку продукцію за вказаними актами не має можливості у зв'язку з тим, що територію заводу, де було виробництво в кінці серпня 2014 було захоплено невідомими військовими формуваннями, документація вивезена, доступ на територію відсутній.

Крім того, відповідач вказував, що строк позовної давності в частині вимог про стягнення пені сплив, а нарахування 3% річних та інфляційних втрат позивач має право лише на суму заборгованості за поставками, здійснення яких підтверджено первинними документами. З огляду на наведене, відповідач просив задовольнити позовні вимоги в розмірі 55 879,70 грн., в іншій частині вимог - відмовити.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини між сторонами виникли з договору поставки.

За приписами ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частини 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із частиною 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як підтверджується матеріалами справи, а саме, актами прийому - передачі, позивач в період з квітня по липень 2014 року здійснив поставку товару відповідачу за договором № 93 від 20.03.2014 на суму 322 263,02 грн.

Як вірно вказав суд першої інстанції, акти прийому - передачі №90379318 від 10.08.2014 на суму 26 663,52 грн., № 90379958 від 20.08.2014 на суму 17 471,39 грн., № 90380794 від 31.08.2014 на суму 16 576,54 грн. зі сторони відповідача не підписані, а тому дані акти не можуть бути належними та допустимими доказами здійснення поставки на загальну суму 60 711,45 грн.

Колегія суддів враховує надані позивачем листи до відповідача, разом з якими надсилались вказані акти для підписання, однак, враховуючи приписи процесуального закону, такі докази не є допустимими, в розумінні ст. 34 ГПК України, якими можна підтвердити факт поставки товару.

Водночас, з врахуванням уточнених позовних вимог, враховуючи ту обставину, що відповідач звернувся до позивача з заявою від 30.09.2016 про залік розрахунків, в якій просив вважати оплати, проведені з призначенням платежу ,,оплата за договором № 109 від 18.04.2013" в період з 30.04.2014 по 26.08.2014 (включно) в розмірі 266 383,32 грн. платежами за договором № 93 від 20.03.2014, у зв'язку з чим суму в розмірі 266 383,32 грн. просив зарахувати як оплату заборгованості за договором № 93 від 20.03.2014, колегія суддів зазначає, що уточнені позовні вимоги позивача в частині стягнення основного боргу є документально підтвердженими в розмірі 55 879,70 грн., а не в розмірі 116 591,15 грн., як визначив позивач, оскільки до вказаного розміру заборгованості ним було включено заборгованість за актами, непідписаними зі сторони відповідача, та відхиленими судом в якості доказів.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають частковому задоволенню, в розмірі 55 879,70 грн., оскільки доказів її оплати матеріали справи не містять. Зазначена сума боргу також визнається відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Позивачем заявлено до стягнення 10 064,09 грн. пені за перід прострочення з 03.07.2014 по 16.11.2016 року.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В пункті 7.2 договору сторони погодили, що у разі порушення більше ніж на 30 календарних днів строку оплати Ресурсів, Покупець сплачує пеню в розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожний день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі порушення більше ніж на 30 календарних днів строку оплати Ресурсів, Покупець сплачує пеню в розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожний день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період.

Як вбачається з матеріалів справи, остання поставка, здійснення якої підтверджується актом прийому - передачі підписаний сторонами та скріпленому печатками підприємств, відбулася 31.07.2014, та, з врахуванням п.5 Специфікацій, мала бути оплачена протягом 3-х днів після виставлення рахунку. Оскільки рахунки - фактури передавались разом з актами приймання - передачі, про що в них містяться відповідні відмітки, слід дійти висновку, що оплата мала бути здійснена по 03.08.2014 (включно), з 04.08.2014 рахується прострочення оплати. З врахуванням приписів п.7.2 договору нарахування пені починається з 05.09.2014 року і триває до 05.03.2015 року, а річний строк позовної давності щодо стягнення пені спливає 05.03.2016 року.

З даним позовом позивач звернувся 18 липня 2016, про що свідчить відбиток штампу господарського суду на позовній заяві про отримання документів.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобов'язання щодо поставки товару.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи ту обставину, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення пені поза межами строку позовної давності, дані вимоги позивача про стягнення пені в сумі 10 064,09 грн. задоволенню не підлягають, про що вірно вказав суд першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції невірно визначено періоди нарахування пені та перебігу строку позовної давності, однак, це не вплинуло на правильність висновків суду про відмову в задоволенні даної частини позовних вимог.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на ту обставину, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив в стягненні пені, оскільки, у даному випадку, строк позовної давності перервався пред'явленням до господарського суду зазначеного позову в грудні 2015 року, який було повернуто судом на підставі ст. 63 ГПК України, колегією суддів відхиляється, як необґрунтоване, з огляду на таке.

За змістом ч.2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного або кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, на яку має право позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.01.2016 позовну заяву Приватного акціонерного товариства ,,ДОКУЧАЄВСЬКИЙ ФЛЮСО - ДОЛОМІТНИЙ КОМБІНАТ" до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СОЮЗ ПРОМИСЛОВИХ ПІДПРИЄМСТВ" про стягнення заборгованості за договором № 93 від 20.03.2014 було повернуто позивачу на підставі ст. 63 ГПК України.

Однак, позивачем не враховано, що переривання строку позовної давності настає лише у разі пред'явлення позову в установленому порядку. Якщо ж позов фактично поданий, але порядок його подання не дотриманий, що має місце у даному випадку, перебіг позовної давності не переривається.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 26.10.2010 у справі № 16/216.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення 24 528,40 грн. - 3% річних та 251 477,74 грн. інфляційних втрат.

Частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з розрахунку суми позову, доданого до уточнених позовних вимог (а.с. 121), позивачем нараховано 3% річних в розмірі 24 528,40 грн. на суму заборгованості, починаючи з прострочення оплати першої поставки за договором, яка відбулась 30.04.2014, та строк оплати по якій - 04.05.2014. Кінцева дата поставки позивачем визначена як 29.05.2015 (дата отримання відповідачем рахунків та актів приймання - передачі №90379318 від 10.08.2014 на суму 26 663,52 грн., № 90379958 від 20.08.2014 на суму 17 471,39 грн., № 90380794 від 31.08.2014 на суму 16 576,54 грн.), а кінцева дата нарахування - 16.11.2016.

Тобто, позовні вимоги про стягнення 3% річних заявлено за період з 05.05.2014 по 16.11.2016 року.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично правильним, однак, вимоги у даній частині підлягають частковому задоволенню, з огляду на встановлені вище обставини щодо не підтвердження факту поставки за актами приймання - передачі №90379318 від 10.08.2014 на суму 26 663,52 грн., № 90379958 від 20.08.2014 на суму 17 471,39 грн., № 90380794 від 31.08.2014 на суму 16 576,54 грн.).

Колегія суддів здійснила перерахунок 3% річних, та дійшла висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних за період прострочення з 05.05.2014 по 16.11.2016 підлягають частковому задоволенню, а саме, в розмірі 21 858,77 грн.

В частині інфляційних втрат, розрахованих позивачем за період з червня 2014 по вересень 2016 року в розмірі 251 477,74 грн., колегія суддів зазначає, що обрахунок є арифметично вірним, однак, здійснивши перерахунок, колегія суддів вважає, що дані вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 244 546,90 грн., з врахуванням наведеного вище щодо неврахування трьох актів приймання передачі.

Водночас, слід зазначити, що суд першої інстанції вказав, що приймає розрахунок відповідача відповідно до якого сума інфляційних становить 41 777,73 грн. та 3 783,31 грн. 3% річних.

Як роз'яснено в п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 ,,Про судове рішення", господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 4-2 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Однак, суд першої інстанції не навів обгрунтування, з яких підстав він приймає ті чи інші доводи відповідача, та чим спростовуються доводи позивача у справі.

Як вказував позивач, він отримав від відповідача заяву про залік розрахунків від 30.09.2016 в сумі 266 383,32 грн., що означає визнання останнім наявну протягом 2014 - 2016 років заборгованість на зазначену суму. На його думку, протягом періоду між крайньою датою погашення зобов'язання в частині оплати за поставлені товари та датою зарахування зустрічних вимог мало місце порушення кредитором своїх зобов'язань, що, відповідно до діючого законодавства тягне за собою негативні наслідки майнового характеру, викладені в позовних вимогах, чого не врахував суд першої інстанції.

Відповідач, в свою чергу, зазначав, що не погоджується з датою, вказаною позивачем, як погашення коштів за договором в розмірі 266 383,32 грн. - 30.09.2016, оскільки зазначені грошові кошти були зараховані на рахунок позивача своєчасно ще в 2014 році, а тому нарахування 3% річних та інфляційних втрат на ці кошти є безпідставним.

Колегія суддів відзначає, що в матеріалах справи міститься заява відповідача про залік розрахунків, яка стала підставою для уточнення позивачем позовних вимог. Відповідно до даної заяви відповідач зазначав, що він впродовж 2013 - 2014 року здійснював оплату за призначенням - ,,Оплата згідно договору 109 від 18.04.2013", в зв'язку з чим за договором № 109 станом на 30.09.2016 утворилась переплата у розмірі 266 383,32 грн. В даній заяві відповідач просив вважати оплати, проведені з призначенням платежу - за договором 109 від 18.04.2013 в період з 30.04.2014 по 26.08.2014 в розмірі 266 383,32 грн. платежами за договором № 93 від 20.03.2014, та зарахувати їх як оплату заборгованості по договору № 93.

За змістом ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

З врахуванням приписів ст. 601 ЦК України, позивачем правомірно 30.09.2016 було здійснено зарахування коштів в сумі 266 383,32 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором № 93 від 20.03.2014.

Відсутність такої заборгованості та сплата коштів саме за договором № 93, як про те вказує відповідач, матеріалами справи не підтверджується. Отже, як вірно зазначає позивач, протягом періоду між крайньою датою погашення зобов'язання в частині оплати за поставлені товари та датою зарахування зустрічних вимог мало місце порушення кредитором своїх зобов'язань, що, відповідно до діючого законодавства тягне за собою негативні наслідки майнового характеру.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково прийняв до уваги розрахунки 3% річних та інфляційних втрат відповідача, оскільки вони розраховані невірно, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Крім того, як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, пославшись на приписи п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України ,,Про судовий збір", врахувавши, що позивачем було зменшено позовні вимоги, повернув позивачу з державного бюджету судовий збір в сумі 2 936,75 грн.

Відповідно до статті 4 Закону України ,,Про судовий збір" від 08.06.2011 року №3674-VI, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно абзацу 2 статті 8 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2016 рік" з 1 січня 2016 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1 378 гривень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України ,,Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5 відсотків ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Позивач під час розгляду справи подав заяву про зменшення позовних вимог і просив стягнути з відповідача 402 661,39 грн.

При зверненні з позовом позовна вимога була заявлена у розмірі 598 444,82 грн. за розгляд якої позивач сплатив судовий збір у розмірі 9 381,71 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 26.11.2015.

В зв'язку зі зменшенням позовних вимог сума надміру сплаченого судового збору становить 2 936,75 грн.

На підставі п. 1 ч.1, 2 ст. 7 Закону України ,,Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

У даному ж випадку, позивач з заявою про повернення надміру сплаченого судового збору до суду не звертався, а тому судовий збір судом першої інстанції повернуто помилково.

Виходячи з розміру задоволених позовних вимог, розмір судового збору судом апеляційної інстанції перераховано у відповідності до приписів ст. 49 ГПК України.

За наведених вище обставин, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи в частині вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, а тому, відповідно до приписів ст. 104 ГПК України, рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2016 у справі № 910/13065/16 підлягає зміні в частині розміру трьох процентів річних та інфляційних втрат і судових витрат.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103 - 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,ДОКУЧАЄВСЬКИЙ ФЛЮСО - ДОЛОМІТНИЙ КОМБІНАТ" - задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2016 у справі № 910/13065/16 змінити в частині розміру стягнутої суми 3% річних, інфляційних втрат і судових витрат, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції:

,,1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СОЮЗ ПРОМИСЛОВИХ ПІДПРИЄМСТВ" (код 36368540) на користь Приватного акціонерного товариства ,,ДОКУЧАЄВСЬКИЙ ФЛЮСО - ДОЛОМІТНИЙ КОМБІНАТ" (код 00191856) заборгованість в розмірі 55 879,70 грн. основного боргу, 21 858,77 грн. - 3% річних, 244 546,90 грн. інфляційних втрат та 4 834,28 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позову. В решті позову відмовити.".

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СОЮЗ ПРОМИСЛОВИХ ПІДПРИЄМСТВ" (код 36368540) на користь Приватного акціонерного товариства ,,ДОКУЧАЄВСЬКИЙ ФЛЮСО - ДОЛОМІТНИЙ КОМБІНАТ" (код 00191856) 5 317,26 грн. судових витрат з оплати судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити господарському суду м. Києва видати наказ.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді О.О. Хрипун

О.М. Коротун