ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2017 р. Справа № 914/547/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 22.03.2017 про відмову в прийнятті до розгляду позовної заяви

у справі № 914/547/17

за позовом ОСОБА_2, м. Львів

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут», м. Львів

до відповідача-2 ОСОБА_3, м. Львів

третя особа, на стороні позивача ОСОБА_4, м. Львів

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, м. Тернопіль

про визнання недійсною заяви від 27.11.2006 про виведення ОСОБА_2 зі складу учасників ТзОВ «Ресторан Беркут».

Представники сторін в судове засідання не зявилися.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.03.2017 у справі № 914/547/17 (суддя Ділай У.І.) відмовлено в прийнятті позовної заяви ОСОБА_2 про визнання недійсною заяви від 27.11.2006 про його виведення зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) «Ресторан Беркут»; позовну заяву з додатками повернено на адресу позивача.

Приймаючи оскаржувану ухвалу місцевий господарський суд зазначив, що спірні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 засновані на правовідносинах представництва - довіреності, яка була складена та підписана на підставі вільного волевиявлення сторін. При цьому, позивач не надав обґрунтованих пояснень в чому полягає порушення його корпоративних прав у звязку із неналежним виконанням ОСОБА_3 представницьких функцій, а жодних вимог в позовній заяві до ТзОВ «Ресторан Беркут» не заявлено. Відтак, місцевий господарський суд дійшов висновку, що даний спір не стосується прав і обовязків позивача як субєкта корпоративних правовідносин та є не підвідомчим господарському суду.

Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду, ОСОБА_2 оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що:

1) судом першої інстанції було обмежно та порушено право позивача на доступ до правосуддя та права на справедливий судовий захист. В обґрунтування вказаного твердження скаржник зазначає, що оскаржувана заява про вихід з товариства є незаконною та такою, що вчинена проти волі позивача та безпосередньо впливає на його корпоративні права. Незважаючи на це, місцевий господарський суд відмовив у відкритті провадження у даній справі, чим порушив права позивача як засновника ТзОВ «Ресторан Беркут»;

2) суд першої інстанції порушив положення ст.64 ГПК України та не врахував належне оформлення позовної заяви та підвідомчість даної справи господарським судам. В підтвердження цього скаржник покликається на корпоративний характер даного спору, а також на аналогічну судову практику, яка відображена в судових рішеннях у господарській справі №914/1905/15.

Відповідачі та треті особи не виконали вимог ухвал суду від 10.05.2017 та 25.05.2017 не подали відзивів та письмових пояснень на апеляційну скаргу.

Учасники судового процесу не забезпечили в судове засідання явку своїх представників, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового розгляду, що підтверджується повідомленнями про вручення їм поштової кореспонденції, які наявні в матеріалах справи, а також реєстром про відправку ухвали суду рекомендованою кореспонденцією (а.с. 30-32, 33).

Зважаючи на закінчення процесуального строку для розгляду апеляційної скарги, встановленого ст. 102 ГПК України та на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без представників учасників судового процесу.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

20.03.2017 до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ТзОВ «Ресторан Беркут» та ОСОБА_3 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у якій позивач просив визнати недійсною заяву від 27.11.2006 про виведення ОСОБА_2 зі складу учасників ТзОВ «Ресторан Беркут».

В позовній заяві позивач зазначив про те, що ОСОБА_3 (відповідач-2), діючи як його представник на підставі довіреності, без його відома оформив заяву від 27.11.2006 про вихід ОСОБА_2 зі складу учасників ТзОВ «Ресторан «Беркут» та надав дозвіл про передачу належної йому частки в розмірі 95,694% ОСОБА_5 (третій особі-2), а решту частки, що залишається, а саме 1,6151% ОСОБА_4 (третій особі-1).

Заяву від 27.11.2006, підписану ОСОБА_3, позивач вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню з тієї підстави, що вказана заява про виведення ОСОБА_2 зі складу учасників ТзОВ «Ресторан «Беркут» особисто позивачем не підписувалась, що, на його думку, прямо суперечить ст.ст. 148, 238 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.03.2017 у даній справі було відмовлено в прийнятті вказаної позовної заяви з підстав, зазначених вище.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваної ухвали відсутні, з огляду на наступне:

Згідно із ст. 1 ГК України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Згідно зі ст. 167 ГК України, корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Відповідно до розяснень, викладених в п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», справи, що виникають з корпоративних відносин це справи зі спорів між юридичними особами та їх учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасниками, які вибули, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи. Предметом відповідних позовів можуть бути вимоги про визнання недійсними: актів органів управління юридичної особи; її установчих документів; правочинів, укладених юридичною особою, якщо позивач обґрунтує свої вимоги порушенням його корпоративних прав або інтересів, тощо. Виняток становлять трудові спори за участю юридичної особи.

Відповідно до п.1.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №4 від 25.02.2016 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин», за змістом положень п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України, ст. 167 ГК України, ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства» сторонами у корпоративному спорі є: 1) юридична особа та її учасник (засновник, акціонер, член), у тому числі учасник, який вибув; 2) учасники (засновники, акціонери, члени) юридичної особи. Учасник, який вибув зі складу юридичної особи, може бути стороною корпоративного спору щодо визначення та стягнення належної йому до сплати вартості частки майна юридичної особи, про визнання недійсними рішень про виключення його зі складу юридичної особи, а також про визнання недійсними інших рішень юридичної особи, якщо ці рішення прийняті в період до виходу (виключення) учасника, а відповідні вимоги обґрунтовуються порушенням його корпоративних прав на момент прийняття такого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позов у даній справі заявлено фізичною особою ОСОБА_2 (учасником товариства, який вибув), а позовна вимога стосується дій, що були вчинені іншою фізичною особою ОСОБА_3 (представником позивача, діяв на підставі довіреності).

Саме дії відповідача-2 як представника позивача є підставою даного позову.

Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач не оскаржує жодних рішень самого товариства, спір не має прямого стосунку до правовідносин зі створення, діяльності, управління та припинення діяльності товариства, а також, що ОСОБА_2 не було заявлено жодних позовних вимог до ТзОВ «Ресторан «Беркут».

З огляду на положення ст.ст. 1, 173 ГК України, ст. 12 ГПК України та обставини справи, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що спір у даній справі не стосується прав і обовязків позивача як субєкта корпоративних відносин, не має характеру корпоративного спору, а стосується відносин представництва.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України, суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваної ухвали, як такої, що прийнята відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Стосовно доводів скаржника про обмеження місцевим господарським судом права позивача на доступ до правосуддя та права на справедливий судовий захист, то такі є необґрунтованими, оскільки доступ особи до правосуддя забезпечується у порядку, встановленому законом, в тому числі, процесуальними нормами ГПК України та ЦПК України.

Не може вважатися обмеженням права на судовий захист відмова місцевого господарського суду в прийнятті позовної заяви на тій підставі, що позивачем було порушено правила підвідомчості. Позивач вправі звернутися із своїм позовом до належного суду у порядку цивільного судочинства.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105, 106 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 22.03.2017 у справі №914/547/17 про відмову в прийнятті до розгляду позовної заяви ОСОБА_2 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя Л.С. Данко