П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Київ
Судова палата у господарських справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Жайворонок Т.Є.,

суддів: Берднік І.С., Ємця А.А., -

за участю представників:

Харківської міської ради - Замніус М.В.,

Департаменту економіки та

комунального майна Харківської міської ради - Василенка І.Ю.,

Романенко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Харківської міської ради про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 02 листопада 2016 року, постанови Харківського апеляційного господарського суду від 06 червня 2016 року та рішення Господарського суду Харківської області від 13 квітня 2016 року у справі № 922/387/16 за позовом Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Департамент) до товариства з обмеженою відповідальністю «Скеля» (далі - ТОВ «Скеля»), третя особа - Харківська міська рада, про спонукання до укладення договору,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року Департамент звернувся до суду з позовом до ТОВ «Скеля» про спонукання замовника будівництва до укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова у редакції, запропонованій позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач як замовник будівництва ухиляється від передбаченого статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов'язку укласти із позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 02 листопада 2016 року постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У заяві про перегляд Верховним Судом України судових рішень у справі № 922/387/16 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), Харківська міська рада, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», просить скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування заяви надано копії постанов Вищого господарського суду України від 21 червня 2016 року у справі № 922/6586/15, від 28 липня 2016 року у справі № 909/1416/15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 917/378/16, в яких, на думку заявника, по-іншому застосовано одні й ті самі норми права при вирішенні спору у подібних правовідносинах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Харківської міської ради та Департаменту, перевіривши наведені Харківською міською радою обставини, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Харківській області 02 липня 2015 року № ХК 63, ТОВ «Скеля» є замовником реконструкції нежитлових будівель літ. «А-2», «Г-2», «Е-1», «Д-1», «Ж-1» по вул. Достоєвського, 1-Б, у м. Харкові.

15 липня 2015 року Департамент направив ТОВ «Скеля» лист № 601/0/124-15, в якому відповідно до статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09 листопада 2011 року № 804, зі змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 22 травня 2013 року № 319, (далі - Порядок), запропонував відповідачеві вжити заходів щодо врегулювання питання пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова при реконструкції об'єкта.

26 листопада 2015 року Департамент направив ТОВ «Скеля» пропозицію № 947/0/124-15 щодо укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова при реконструкції нежитлових будівель по вул. Достоєвського, 1-Б, у м. Харкові із проектом цього договору, однак відповідач на цю пропозицію не відреагував.

Судові рішення у справі, яка розглядається, мотивовано тим, що законом встановлено обов'язок замовника будівництва укласти договір про пайову участь не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Кошти внеску пайової участі також сплачуються до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Оскільки граничний термін для укладення такого виду договору сплив, а чинне законодавство не передбачає можливості продовження чи відновлення цього терміну, то орган місцевого самоврядування не має підстав вимагати укладення такого договору.

Крім того, суди зазначили, що дія частини другої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки відповідач проводив реконструкцію вже існуючих приміщень, без забудови нової території, тому відповідач не є замовником будівництва у розумінні імперативної норми закону й у нього відсутній обов'язок укладати договір про пайову участь і сплачувати пайові внески.

Разом із тим у справах, копії постанов у яких надано для порівняння, Вищий господарський суд України при вирішенні спорів у подібних правовідносинах висловив правову позицію про те, що обов'язок звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту законом покладено саме на замовника такого будівництва. Ухилення замовника від укладення цього договору є порушенням зобов'язань та вимог, які прямо передбачені законом. Строк, визначений законом для укладення договору пайової участі, встановлено для добровільного виконання стороною зазначеного обов'язку, і невиконання такого зобов'язання не звільняє замовника від укладення договору, адже невиконання замовником обов'язку, передбаченого законом, не може надавати йому переваг перед замовником, який виконав обов'язок. Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що положеннями Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що реконструкція існуючої забудови та територій, поряд з новим будівництвом об'єктів, визначається як окремий вид забудови територій, тому замовник такого будівництва зобов'язаний взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту у спосіб укладення відповідного договору та виконати його умови.

Викладене свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що призвело до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, про які йдеться у заяві, Верховний Суд України виходить із такого.

За змістом положень частини першої статті 173, частини першої статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, зокрема безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною третьою статті 179 ГК укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом (стаття 187 ГК).

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлюються Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

За змістом статті 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, реконструкцію існуючої забудови та територій, будівництво об'єктів.

Відповідно до статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для нежитлових будівель та споруд.

Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об'єкта, з техніко-економічними показниками.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

За змістом Порядку замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки в м. Харкові, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, крім випадків, передбачених чинним законодавством України та цим Порядком. Замовником будівництва є фізична або юридична особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку (ділянки) та яка має намір здійснити будівництво або змінити об'єкт будівництва, у тому числі під час проведення будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів та фундаментів у плані об'єкта будівництва (будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення та їх комплекси). При цьому під будівництвом мається на увазі нове будівництво, реконструкція, реабілітація, капітальний ремонт та технічне переоснащення об'єктів будівництва.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що реконструкцію існуючої забудови та територій, поряд із новим будівництвом об'єктів, визначено як окремий вид забудови території. Отже, на замовника, який має намір щодо реконструкції існуючої забудови та територій у відповідному населеному пункті, покладено зобов'язання взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахування замовником до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури на підставі договору про пайову участь між замовником та органом місцевого самоврядування, укладення якого є обов'язковим.

Водночас Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (частина четверта статті 40) встановлено вичерпний перелік об'єктів, у разі будівництва яких замовник не залучається до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Аналогічні положення закріплено й у Порядку, пункт 1.7 якого передбачає незалучення до пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова замовників у разі здійснення виключно реконструкції квартир у багатоквартирних житлових будинках чи одноквартирних житлових будинках (прибудова, надбудова, об'єднання тощо), якщо після проведення будівельних робіт загальна площа квартири не перевищує 300 кв. м, фізичним особам. Інших винятків щодо звільнення замовника будівництва при реконструкції існуючої забудови та територій від обов'язку пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зазначений перелік не містить.

Як убачається із декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Харківській області 02 липня 2015 року, відповідач відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Харківській області 08 червня 2015 року, провів реконструкцію нежитлових будівель літ. «А-2» (рятувальний пост), «Г-2» (човнова станція), «Е-1» (туалет), «Д-1» (літнє кафе), «Ж-1» (КПП), розташованих по вул. Достоєвського, 1-Б, у м. Харкові.

Вирішуючи спір у справі, яка розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою наведені вимоги чинного законодавства, не визначили належним чином характеру спірних правовідносин, у межах наданих їм процесуальним законом повноважень не встановили обставин, що формують зміст правовідносин та мають значення для правильного вирішення спору й безпосередньо впливають на висновок суду про наявність або відсутність підстав для задоволення позову.

Зважаючи на викладене, висновок судів усіх інстанцій про те, що ТОВ «Скеля» проводило реконструкцію вже існуючих приміщень, без забудови нової території, тому відповідач не є замовником будівництва у розумінні імперативної норми закону й у нього відсутній обов'язок укладати договір про пайову участь і сплачувати пайові внески, є передчасним.

Крім того, посилання судів на сплив граничного терміну для укладення такого виду договору є помилковим, оскільки строк, визначений законом для укладення договору пайової участі, - протягом 15 днів із дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, - встановлено саме для добровільного виконання стороною зазначеного обов'язку, отже невиконання такого зобов'язання свідчить про порушення замовником свого обов'язку, встановленого законом, і не звільняє останнього від укладення договору.

За таких обставин суди всіх інстанцій у справі, яка розглядається, неправильно застосували норми матеріального права, у зв'язку з чим судові рішення, постановлені у справі, підлягають скасуванню.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 32-34, 43, 82, 84 ГПК, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до вимог статті 11123 ГПК Верховний Суд України розглядає справи за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, а тому не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відсутність у Верховного Суду України процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи, перешкоджає ухваленню нового рішення, тому справа підлягає передачі на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись пунктом 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 11116 , 11123 , 11124 , 11125 ГПК, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву Харківської міської ради задовольнити частково.

Постанову Вищого господарського суду України від 02 листопада 2016 року, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06 червня 2016 року та рішення Господарського суду Харківської області від 13 квітня 2016 року у справі № 922/387/16 скасувати, а справу передати на розгляд до Господарського суду Харківської області.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 11116 ГПК.

Головуючий Т.Є. Жайворонок

Судді: І.С. Берднік

А.А. Ємець