ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р.Справа № 916/291/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
Суддів: Лисенко В.А., Діброви Г.І.,
секретар судового засідання Маленкова О.П.,

за участю представників сторін:
від позивача - Макаров Є.Ю., за довіреністю;
від відповідача - Пужакова Є.С., за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради
на рішення господарського суду Одеської області від 22 березня 2017 року
у справі №916/291/17
за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»
до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради
про стягнення 197 999,87 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Укртелеком звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про стягнення компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам у розмірі 197999,87грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що чинним законодавством передбачено компенсацію середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівника, Департаментом правці та соціальної політики Одеської міської ради, з березня по грудень 2014 року позивачем виплачено мобілізованим працівникам 197 999,87 грн., однак відповідач не виконує свого обов`язку по компенсації вказаних виплат.
Рішенням господарського суду Одеської області від 22 березня 2017 року у справі №916/291/17 (суддя Оборотова О.Ю.) позов задоволено. Стягнуто з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" 197 999,87грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам та 2970,00грн. витрат по сплаті судового збору.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Одеської області скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вважає, що судом не враховано, що компенсація виплати заробітної плати відбувається лише за рахунок і в межах асигнувань, передбачених у державному бюджеті. Департамент праці та соцполітики Одеської міської ради є розпорядником коштів нижчого рівня, бюджетні призначення на виконання програми «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» затверджувались Департаментом охорони здоров`я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації.
На виконання Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, Департамент у 2015 році приймав розрахунки на виплату компенсації від підприємства, у тому числі від Одеської філії ПАТ «Укртелеком», однак розрахунки за 2014 рік були надані підприємством наприкінці 2015 року, та не були погашені у зв`язку з отриманням фінансування в обсязі 51% від суми наданих заявок.
Скаржник вважає, що вжив усі залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, направляв ряд листів до Департаменту охорони здоров`я та соціального захисту Одеської ОДА з проханням профінансувати фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам за 2014 та 2015 роки.
Таким чином, апелянт вважає, що не повинен відповідати за невиконання господарського зобов`язання, оскільки у простроченні виплати компенсації немає його вини.
Крім того, Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік» не передбачені кошти на виплату компенсації середнього заробітку працівників, призваних на військову службу, департаменту не затверджені відповідні призначення.
Більш детально доводи викладені в апеляційній скарзі.
Відповідно до вимог ст.85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) та ч.2 ст.39 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації (далі - мобілізовані працівники), зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, де вони працювали на час призову. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників визначено Постановою Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015р. Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом (Порядок).
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015 "Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв"язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв"язку із прийняттям на військову службу за контрактом" (далі - Порядок), визначено, що компенсація у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період здійснюється за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті.
Згідно п.4 Порядку, для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на компенсації з бюджету середнього працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби.
Виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 КЗпП України (п.6 Порядку).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до «звітів про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом», визначено перелік працівників Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», призваних на військову службу під час мобілізації, а також заробітну плату, виплачену їм за час проходження служби (а.с.10-86).
Судом встановлено, що ПАТ «Укртелеком» з березня по грудень (включно) 2014 року виплатив мобілізованим працівникам 197999,87грн.
Таким чином, Публічне акціонерне товариство Укртелеком належним чином виконує обов`язки, щодо збереження місця роботи, посади, середнього заробітку і виплати його у строки, визначені ст.115 КЗпП України, мобілізованим працівникам та інформує про розмір таких виплат Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради шляхом подання звітів за встановленою формою.
Пунктом 1 Порядку визначено, що компенсація у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період здійснюється за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті.
Компенсація середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам, здійснюється Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради (п. 2.1.2. Рішення ОМР Про затвердження положення про департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради у новій редакції від 13.02.2014 р. №4575- VI).
Однак, судом першої інстанції вірно встановлено, що Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради не здійснено компенсацію середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам.
29.12.2016р Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради направлено претензію № 276 щодо проведення компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам в сумі 197999,87 грн.
У відповідь на претензію листом № 02-25/2 від 13.01.2017 року Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради повідомив Публічне акціонерне товариство Укртелеком про відсутність фінансування для проведення відповідної компенсації, що і стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.
Положеннями ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, з актів органів державної влади, органів влади АР Крим або органів місцевого самоврядування (ч. 3, 4 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 610 ЦК України визначає що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
З аналізу вищевказаних норм законодавства вбачається, що боржник, як юридична особа, відповідає за своїми зобов`язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, згідно якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Зокрема, зміни щодо джерела фінансування середнього заробітку внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII та набрали чинності з 01.01.2016р. Так, згідно з цими змінами, компенсаційні виплати, передбачені ст. 119 КЗпП, були відмінені лише з 01.01.2016р., тому на правовідносини щодо компенсації заробітної плати, що виникли з березня по грудень 2015 року, не розповсюджуються.
Доводи відповідача щодо відсутності у Державному бюджеті 2016 року програми 2501350 Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період колегією суддів не беруться до уваги, оскільки позивачем звіти були подано за 2015 рік, а в Законі України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» програма 2501350 діяла, а відтак - немає підстав для відмови у здійсненні виплат.
До того ж, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 січня 2017 р. №15-р затверджено перелік бюджетних програм, порядки використання коштів державного бюджету за якими визначаються у 2017 році Кабінетом Міністрів України, та бюджетних програм, за якими затверджені порядки використання коштів державного бюджету, зокрема, по коду програмної класифікації 2501350 - компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період за 2014-2015р.р., у розмірі 233 100,0грн.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що у відповідача були усі наявні правові підстави для виплати роботодавцю (позивачу) компенсації середнього заробітку, виплаченого останнім мобілізованим працівникам за період з березня по грудень 2015 року в сумі 197999,87 грн.
Щодо доводів апелянта про неможливість здійснення виплат позивачу по вищевказаній компенсації у зв`язку із відсутністю бюджетних асигнувань для таких виплат, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).
Зокрема, у рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/.
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
За приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі Кечко проти України (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв`язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України Про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.
У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.
Таким чином, спростовуються доводи апелянта про те, що він вжив усіх залежних від нього заходів для того, щоб компенсувати позивачу виплачену заробітну плату, а тому не повинен відповідати за допущення заборгованості.
Судова колегія наголошує, що саме Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради як самостійна юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями.
Враховуючи вищевикладені обставини справи та положення законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).
Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.
Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.
При цьому, колегія суддів зауважує, що скаржником у апеляційній скарзі не наведено, які саме норми процесуального права було допущено судом першої інстанції при розгляді справи.
За таких обставин, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених ст.104 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.49, 99, 101, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Одеської області від 22 березня 2017 року у справі №916/291/17 залишити без змін.
Постанова набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписаний 08.06.2017 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя Г.І. Діброва

Суддя В.А. Лисенко