Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "06" червня 2017 р. Справа № 906/261/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 24.02.2015;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 11.04.2017,

ОСОБА_3 довіреність від 11.04.2017.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Акціонерного товариства Тодіні Коструціоні ОСОБА_4П.А. в особі Представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_4П.А."

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Дорожня компанія"

про стягнення 3255750,00 грн.

Спір розглянуто в більш тривалий строк, ніж передбачено ч.1 ст. 69 ГПК України.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 3255750,00 грн. вартості дизельного палива, переданого на відповідальне зберігання.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідач звертав увагу суд на те, що твердження позивача про наявність правовідносин між сторонами у справі згідно акту передачі-приймання матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 14.12.2015 не відповідають дійсності, згідно свідчень директора ТОВ "Інвестиційно-Дорожня компанія".

Крім цього, відповідач вважає, що в порушення норм Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" та Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, у позивача відсутні товарно-транспортна накладні на передане дизельне паливо.

Також відповідач просив врахувати факт, що між позивачем та відповідачем укладено мирову угоду у справі №918/262/16 від 18.04.2016, що затверджена господарським судом Рівненської області. Згідно п. 5 даної мирової угоди сторони ді відсутності будь-яких зустрічних претензій.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 14.12.2015 між Акціонерним товариством Тодіні Коструціоні ОСОБА_4П.А. в особі Представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_4П.А." (сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Дорожня компанія" (сторона-2) підписано акт передачі-приймання матеріальних цінностей не відповідальне зберігання (а.с. 10), відповідно до якого стороною-1 передано, а стороною-2 прийнято на відповідальне зберігання дизельне паливо в кількості 144700 л загальною вартістю 3255750,00 грн. (п.1 акту).

Пунктом 2 сторони передбачили, що сторона-2 зобов'язана повернути отримані за цим актом матеріальні цінності стороні-1 за першою вимогою й невідкладно, однак не пізніше 3 календарних днів з моменту направлення такої вимоги стороною-1.

Також пунктом 3 акту передбачено, що товарно-матеріальні цінності, зазначені у даному акті, передаються лише на відповідальне зберігання, без права їх використання стороною-2.

Зволікання в поверненні матеріальних цінностей вважатиметься незаконним та протиправним заволодінням стороною-2 майном сторони-1.

05.07.2016 позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу (а.с. 11) про повернення матеріальних цінностей вих.№КНR/RВ/4/10661/16, в якій позивач вимагав здійснити повернення дизельного палива в кількості 144700 л.

25.07.2016 на адресу позивача надійшов від відповідача лист вих.№109 від 20.07.2016 (а.с. 12), згідно якого відповідач повідомив, що ним розглянуто вимогу вих.№КНR/RВ/4/10661/16 від 05.07.2016. Водночас відповідачем зазначено, що 14.12.2015 не отримував від позивача дизельного палива та не підписував ніякого акту прийому-передачі матеріальних цінностей.

Отже позивач прийшов до висновку. що дизельне паливо в кількості 144700 л у відповідача відсутнє та звернувся до суду з даним позовом з метою захисту порушеного права.

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

В даному випадку прийняття дизельного палива підтверджується відповідним актом передачі-приймання матеріальних цінностей не відповідальне зберігання від 14.12.2015. Отже, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем склалися правовідносини зі зберігання.

Згідно частини 1 ст. 942 ЦК України зберігач зобов'язаний вжити усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно ч. 3 ст. 938 ЦК України якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Частинами 1, 2 ст. 949 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Як зазначалося раніше, відповідач згідно листа за вих. №109 від 20.07.2016 взагалі заперечив факт приймання дизельного палива та підписання акту передачі-приймання матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 14.12.2015.

Таким чином дизельне паливо позивачу повернуто не було.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (ч. 1 ст. 950 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 951 Цивільного кодексу України передбачено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Враховуючи те, що неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань зі зберігання призвело до неповернення (втрати) 144700 л дизельного палива позивача, на зберігача - ТОВ "Інвестиційно-Дорожня компанія" покладається відповідальність у вигляді відшкодування збитків поклажодавцю - Акціонерному товариству Тодіні Коструціоні ОСОБА_4П.А. в особі Представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_4П.А.".

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

За змістом статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Згідно ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Підставою для відшкодування збитків відповідно до п. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України є порушення зобов'язання.

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управне на сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Також відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, у відносинах, що виникають з договору зберігання поклажодавець зазнає збитків внаслідок невиконання зберігачем свого обов'язку з його повернення, незалежно від того чи це майно наявне у зберігача, чи було ним втрачено, чи є знищеним і відповідно до норм ст.ст. 653, 950, 951, 953 Цивільного кодексу України не позбавлений права на їх стягнення.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує її інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов'язань - причиною.

Чинним законодавством України обов'язок доведення факту наявності порушення відповідачем зобов'язання, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв'язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Так, неналежне виконання відповідачем зобов'язань по зберіганню дизельного палива мало наслідком заподіяння позивачу збитків у розмірі вартості втраченої продукції.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Щодо заперечень відповідача, що стосуються свідчень директора ТОВ "Інвестиційно-Дорожня компанія" про відсутність правовідносин між сторонами у справі згідно акту передачі-приймання матеріальних цінностей не відповідальне зберігання від 14.12.2015, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що акт від 14.12.2015 підписаний представниками сторін, посвідчений печатками, належних та допустимих доказів стосовно непідписання директором ОСОБА_5 згаданого акту суду не надано.

Щодо заперечень відповідача відносно застосування положень Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, суд зазначає, що вимоги цієї Інструкції є обов'язковими для всіх суб'єктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України.

Згідно інформації щодо видів діяльності відповідача, останній не зареєстрував за собою права займаються такими видами економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України. Тобто застосування положень вищенаведеної інструкції в даних правовідносинах є необґрунтованим.

Відносно відсутності товарно-транспортних накладних, суд звертає увагу на наступне.

Товарно-транспортні накладні є обов'язковими для застосування відправниками й одержувачами вантажів і слугують підставою для обліку транспортної роботи й проведення розрахунків за договором перевезення. На це, зокрема, звертало увагу Мінінфраструктури в листі від 28.05.2014 р. № 5615/25/10-14.

Крім того судова практика також свідчить про аналогічні висновки (ухвала ВАСУ від 21.04.2015 р. у справі № 815/2097/13-а (рішення № К/800/51508/13)).

Відповідно до підпункту 14.1.32 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України відповідальне зберігання господарська операція, що здійснюється платником податків і передбачає передачу згідно з договорами схову матеріальних цінностей на зберігання іншій фізичній чи юридичній особі без права використання у господарському обороті такої особи з подальшим поверненням таких матеріальних цінностей платнику податків без зміни якісних або кількісних характеристик.

Отже щодо відсутності у позивача товарно-транспортних накладних в підтвердження договору зберігання, слід вказати, що відсутність товарно-транспортної накладної не може слугувати безумовною підставою для висновку щодо відсутності підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей юридичною особою або передачі на зберігання, оскільки відповідною транспортною документацією обов'язково має бути підтверджено факт надання послуг із перевезення вантажів, та жодним чином не факт придбання (передачі для зберігання) товару.

Зважаючи на приписи положень ст. 937 ЦК України, акт приймання-передачі майна на зберігання є письмовою формою укладення такого договору. Підписання сторонами інших узгоджених умов, оформлення іншої письмової форми договору, що складає його зміст, є волевиявленням сторін і незалежно від наявності чи відсутності такого договору, не спростовує укладення між сторонами договору у відповідності до вимог ст. 937 ЦК України.

Також щодо мирової угоди, укладеної між позивачем та відповідачем у справі №918/262/16 від 18.04.2016 та затвердженої господарським судом Рівненської області., яка передбачає відсутності будь-яких зустрічних претензій позивач, суд звертає увагу, що дана мирова угода стосується виключно виконання договорів №KHR/P/01-07/1/15 від 01.07.2015, №KHR/P/19-09/1/15 від 19.10.2015, №KHR/P/19-02/11/15 від 02.11.2015 (послуги по перевезенню будівельних матеріалів). Тому зазначена мирова угода жодним чином не впливає на відносини між сторонами у справі щодо акту передачі-приймання матеріальних цінностей не відповідальне зберігання від 14.12.2015.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України oбставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Oбов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідач не подав до суду достатніх доказів на спростування позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33,43,44,49,82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Дорожня компанія" (11742, Житомирська область, Новоград-Волинський район, с. Наталівка, вул. Пушкіна, 16А, ід. код 32215839)

- на користь Акціонерного товариства Тодіні Коструціоні ОСОБА_4П.А. в особі Представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_4П.А." (33024, м. Рівне, вул. Соборна, 446, ід. код 26603,00 грн. вартості переданого на відповідальне зберігання дизельного палива, а також 48836,25 грн. сплаченого судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 09.06.17

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу.