КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р. Справа№ 910/346/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Барда С.Ю. - представник;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "МДД ГРУП"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 06.01.2017р.

у справі № 910/346/17 ( суддя А.І. Привалов)

за позовом Міністерства оборони України

до Приватного підприємства "МДД ГРУП"

про стягнення 576 224,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "МДД ГРУП" про стягнення 576 224,35 грн., які складаються з 338 624,35 грн. пені та 237 600,00 грн. штрафу за порушення умов укладеного між сторонами договору № 303/26/126-16 від 20.05.2016р.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.01.2017р. у справі № 910/346/17 позовні вимоги задоволено частково. На підставі рішення суду з Приватного підприємства "МДД ГРУП" підлягає стягненню на користь Міністерства оборони України 237 600 грн. штраф, 333 872 грн. 35 коп. пені та 8572 грн. 09 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині вимог в позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить рішення Господарського суду м. Києва скасувати та задовольнити позов частково, стягнути 141 222, 00 грн. пені, та 237 600, 00 грн. штрафу, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що місцевим судом було порушено норми процесуального права, а саме не забезпечив дотримання вимог ст. ст. 4-2, 4-3 ГПК України, а також не задовольнив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, що позбавило останнього можливості надати свої заперечення та порушено принцип змагальності сторін.

Крім того, апелянт вважає, що місцевим судом порушено норми матеріального права в частині неправильного визначення розміру штрафних санкцій, оскільки розмір пені не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України. Апелянт зазначає, що за його розрахунком, здійсненим на підставі Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" та ст. 253 ЦК України розмір пені складає 141 222, 00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 910/346/17 між суддями від 28.02.2017р. апеляційну скаргу Приватного підприємства "МДД ГРУП" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді: Тищенко А.І., суддів Отрюха Б.В., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2017 порушено апеляційне провадження у справі № 910/346/17, справу призначено до розгляду на 18.04.2017, викликано повноважних представників сторін в судове засідання.

Розпорядженням № 09-53/1539/17 від 18.04.2017 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи, в зв'язку перебуванням судді Михальської Ю.Б., яка не є головуючим суддею ( суддею-доповідачем), у відпустці.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни колегії суддів від 18.04.2017 справу № 910/346/17 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Тищенко А.І., суддів: Майданевича А.Г., Отрюха Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017р. апеляційну скаргу Приватного підприємства "МДД ГРУП" прийнято до провадження у новому складі колегії суддів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017р. розгляд справи відкладено на 16.05.2017р., викликано повноважних представників у судове засідання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017р. розгляд справи відкладено на 06.06.2017р. у зв'язку з неявкою представника відповідача.

В судове засідання представник відповідача повторно не з"явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, враховуючи строки розгляду справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача, оскільки він не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представника позивача, колегія встановила наступне.

20.03.2016р. між Міністерством Оборони України (замовник за умовами договору) та Приватним підприємством "МДД ГРУП" (постачальник за умовами договору) було укладено договір №303/26/126-16 про закупівлю товарів, робіт або послуг за кошти Державного бюджету України.

Відповідно до умов п.1.1. укладеного договору постачальник зобов'язався у 2016 році поставити замовнику товар - табурети для обладнання казармених приміщень для розміщення особового складу на загальноармійських полігонах, заміна втрачених на території та під час проведення антитерористичної операції, в кількості 18 000 шт., а замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки (терміни) і виключно за цінами згідно положень договору.

Сторони договору погодили, що ціна товару становить 2 376 000,00 грн. без ПДВ. Ціна договору включає в себе вартість тари, упаковки, маркування, вантажних робіт в місцях завантаження та транспортних витрат (п.3.1 договору).

Пунктом 4.1. договору встановлено, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 банківських днів з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером постачальника.

Строк поставки товару визначений в специфікації договору до 31.07.2016 року (включно).

Відповідно до п. 7.2. договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань при закупівлі товарів за бюджетні кошти, постачальник сплачує замовнику штрафні санкції у розмірах, передбачених пунктом 7.3 договору.

Згідно п. 7.3.2. договору за порушення строків виконання зобов'язання з вини постачальника, він сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 10 відсотків вказаної вартості договору.

Позивач зазначає, що відповідачем у строк, обумовлений умовами договору, а саме 31.07.2016р. товар поставлено не було.

Постачання товару відповідно до даного договору було розпочато 15.09.2016р., тобто з порушенням терміну, що підтверджується видатковими накладними № РН-000000028 від 15.09.2016р., № РН-000000029 від 19.09.2016р., № РН-000000031 від 27.09.2016р., № РН-000000032 від 30.09.2016р., № РН-000000035 від 11.10.2016р., № РН-000000039 від 25.10.2016р., № РН-000000043 від 02.11.2016р., № РН-000000044 від 04.11.2016р., № РН-000000049 від 18.11.2016р., копії яких містяться в матеріалах справи, а оригінали оглянуто в судовому засіданні.

18.10.2016 року позивач звертався до відповідача з претензіями про сплату пені, у відповідь на які відповідач у листі за вих. № 155 від 23.11.2016р. просив відстрочити оплату штрафних санкцій до 31.12.2017р.

Позивач звернувся до суду у зв"яку з неналежним виконанням відповідачем зобов"язань за договором № 303/26/126-16 від 20.03.2016, просить суд стягнути з відповідача 338 624,35 грн. пені та 237 600,00 грн. штрафу.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов"язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку ( ст. 173 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 статті 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з статтею 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ст.ст. 14, 526 Цивільного кодексу України між сторонами у справі виникли цивільні права і обов'язки (зобов'язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобов'язання в силу ст.525 ЦК України не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов"язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Згідно п. 7.3.2. договору за порушення строків виконання зобов'язання з вини постачальника, він сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 10 відсотків вказаної вартості Договору.

Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування штрафу, колегія визнала його обґрунтованим, оскільки умовами договору передбачено відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 10% саме від вартості Договору - 2 376 000 грн., у зв'язку з чим позовна вимога в частині стягнення штрафу підлягає задоволенню повністю в сумі 237 600,00 грн.

Розрахунок пені наданий позивачем, є на думку колегії необґрунтованим, оскільки день поставки товару, тобто виконання зобов'язання за договором, не підлягає врахуванню у період прострочення. Таким чином, позовна вимоги в частині стягнення пені підлягає задоволенню частково в розмірі 333 872,35 грн.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, виходячи з наступних підстав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2017 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/346/17, справу призначено до розгляду на 02.02.2017. Зазначену ухвалу відповідач отримав 16.01.2017, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Таким чином, у відповідача було достатньо часу на підготовку письмового відзиву на позовну заяву та подання його до суду встановленим порядком, однак останній своїм правом надання відзиву не скористався.

Щодо заявленого відповідачем до місцевого господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням директора відповідача у службовому відрядженні, колегія зазначає, що відповідно до ст. 28 ГПК України відповідач не позбавлений права направити в судове засідання повноважного представника.

Одночасно колегія зазначає, що відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо порушення місцевим судом норм матеріального права, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем договору від 20.05.2016 № 303/26/126-16 про закупівлю товарів, робіт або послуг відповідач зобов'язаний був здійснити поставку товару в обумовлений сторонами строк. За своїм характером таке зобов'язання не може розглядатись як грошове, оскільки воно не було виражене в грошовій формі (обов'язку відповідача щодо передачі грошей як предмета договору або їх сплати як ціни договору вказаний правочин не містив).

Аналогічний висновок міститься у п. 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" ).

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов'язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов'язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов'язання.

Таким чином, встановлення такого виду забезпечення зобов'язання як неустойка до договору від 20.05.2016 № 303/26/126-16 не суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст.ст. 230-231 Господарського кодексу України, ст.ст. 546, 627 Цивільного кодексу України.

Боржник може нести відповідальність за порушення умов зобов'язання, яка передбачена в самому зобов'язанні, оскільки в ст. 549 Цивільного кодексу України як один із видів забезпечення виконання зобов'язання передбачена неустойка (штраф, пеня). Неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання і які обчислюються у відсотках від суми невиконаного або від несвоєчасно виконаного зобов'язання.

Умовами договору, а саме п. 7.3.2. сторони погодили, що за порушення строків виконання зобов'язання з вини постачальника, він сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 10 відсотків вказаної вартості договору.

На підставі викладеного колегія не приймає до уваги доводи апелянта, що під час вирішення спірних правовідносин суд зобов'язаний був врахувати вимоги Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" зважаючи на сферу застосування зазначеного нормативного акту.

Посилання апелянта на об'єктивні незалежні від нього обставини, через які поставка товару невиконана вчасно, колегія вважає не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки апелянтом не надано суду доказів, які враховуючи умови договору, свідчили б про наявність форс-мажорних обставин.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об"єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого суду. Відповідачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про необґрунтованість вимог позивача, або про належне виконання відповідачем своїх зобов"язань перед позивачем.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м.Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "МДД ГРУП" на рішення Господарського суду м. Києва від 06.01.2017р. у справі № 910/346/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 06.01.2017р. у справі № 910/346/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/346/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді А.Г. Майданевич

Б.В. Отрюх