ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.05.2017 Справа № 904/2245/17

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Тулс", м. Київ

до комунального підприємства "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради, м. Нікополь Дніпропетровської області

про стягнення 585 886,75 грн. заборгованості по орендній платі, 61 894,52 грн. інфляційних втрат, 7 745,72 грн. 3% річних

Суддя Бондарєв Е.М.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність №б/н від 04.12.2016 року, представник

Від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №б/н від 20.02.2017 року, представник

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тулс" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з комунального підприємства "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради заборгованості на загальну суму 655 526,99 грн.

- 585 886,75 грн. заборгованість по орендній платі, яка складається з: - заборгованості з орендної плати станом на 01.02.2014 року у сумі 451 886,75 грн., - заборгованості за період з 01.02.2014 року по 01.06.2014 року у сумі 80 000,00 грн., - заборгованості за грудень 2016 року, січень та лютий 2017 року у сумі 60 000,00 грн.;

- 61 894,52 грн. інфляційні втрати за загальний період з лютого 2014 року по травень 2014 року та з грудня 2016 року по січень 2017 року;

- 7 745,72 грн. 3% річних за період з 01.02.2014 року по 01.06.2014 року та з 01.12.2016 року по 01.02.2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди № 234 від 05.11.2008 року в частині своєчасної та повної сплати орендної плати.

Відповідач заперечує проти позовних вимог посилаючись на те, що нездійснення орендних платежів було зумовлено обставинами, які не залежали від відповідача, а саме несплата оренди була зумовлена тим, що на адресу підприємства перестали надходити від позивача рахунки на оплату та акти прийому-передачі наданих послуг. Для здійснення орендних платежів, обов'язковою умовою є складання акту наданих послуг як первинного документу, який є підставою для розрахунків. Таким чином, на думку відповідача, не надсилання позивачем актів наданих послуг та рахунків з червня 2014 року унеможливило виконання належним чином своїх обов'язків з боку відповідача щодо внесення орендної плати за договором № 234. Отже, відповідач підкреслює, що в даній справі відсутні підстави вважати комунальне підприємство "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" боржником, що прострочив виконання зобов'язання, а відтак й відсутні підстави для застосування санкцій та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідач звертає увагу, що неодноразово мали місце аварійні ситуації на об'єкті оренди. які вимагали вжиття негайних заходів та з метою недопущення настання екологічно-небезпечної ситуації в м. Нікополі, відповідач вимушений був здійснювати невідкладні ремонтні роботи за свій рахунок. Отже, за результатами проведених ремонтних робіт відповідачем за період з 2012 року по 2016 рік загальна сума витрат становить 266 360,25 грн.

Також відповідач вважає, про безпідставність стягнення заборгованості у розмірі 445886,75 грн. та заборгованості у розмірі 20 000,00 грн. за лютий 2014 року, в першу чергу зумовлена тим, що вона, як вбачається з представленого акту звіряння, виникла більше трьох років тому, внаслідок цього, з урахуванням строків позовної давності стягненню не підлягає. Строк позовної давності для стягнення суми боргу за договором оренди в розмірі 465 886,75 гр. сплинув. Таким чином, позивач не використав свого права на звернення до суду для захисту порушеного права та стягнення боргу у встановлений законом термін. Відповідач, з урахуванням вимог діючого законодавства, до позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 465 886,75 грн., заявив про застосування позовної давності. Враховуючи те, що позовні вимоги позивачем належним чином не доведені і документально не підтверджені, а також враховуючи сплив позовної давності за позовними вимогами щодо стягнення суми боргу за договором оренди в розмірі 465 886,75 грн. відповідач вважає, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

12.04.2017 року відповідачем надано доповнення до відзиву де вказує, що сплата відповідачем заявленої позивачем суми в розмірі 6 000,00 грн. не може бути підставою для застосування правил переривання строку позовної давності. Також, сума 6 000,00 грн. була сплачена в січні 2015 року не як заборгованість, яка виникла до 01.02.2014 року, як вказує позивач, а як поточний борг. Дані обставини підтверджуються виписками, як надані самим позивачем, оскільки дані виписки не містять посилання на сплату саме того боргу, який утворився до 01.02.2014 року. Більше того, сам позивач в позові зазначає, що дана сума вже була предметом розгляду господарським судом по іншій справі № 904/12527/16 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Тулс" до комунального підприємства "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" про стягнення заборгованості за період з червня 2014 року по грудень 2016 року і матеріали щодо вказаних обставин вже досліджувались судом. Отже, сам позивач таким посиланнями підтверджує ті обставини, що сплата відповідачем 6 000,00 грн. в січні 2015 року має відношення саме до того спірного періоду червень 2014 року - грудень 2016 року, який вже розглядався господарським судом по іншій справі. Враховуючи викладене, а також те, що до суду позивач звернувся 09.03.2017 року, відповідач вважає, що підстави для стягнення основної суми боргу в розмірі 451 886,75 грн. так, відповідно і 3% річних та інфляційних втрат за цей період відсутні. Те ж саме стосується й суми заборгованості в розмірі 20 000,00 грн., яку позивач просить стягнути за лютий 2014 року, а також 3% річних та інфляційних втрат за цей же період.

19.04.2017 року позивач звернувся до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог у зв'язку зі збільшенням строку розгляду справи, зокрема на суму інфляційних втрат та 3% річних за попереднім невиконаним судовим рішенням по справі № 904/12527/16 на дату розгляду справи в суді, а також суму заборгованості зі сплати оренди за березень 2017 року та суму інфляційних втрат за основною заборгованістю з 01.02.2014 року по 31.05.2014 року, що виникла з 01.06.2014 року по 01.12.2016 року, а також поточні інфляційні втрати та 3% річних за лютий, березень 2017 року. Таким чином, позивач просить стягнути заборгованості на загальну суму 902 310,81 грн., з яких:

- 20 000,00 грн. основний борг за договором оренди за березень 2017 року;

- 29 307,23 грн. збільшення інфляційних втрат за невиконання судового рішення по справі № 904/12537/16 від 02.03.2017 року стягнення основного боргу в розмірі 600 000,00 грн. за 30 місяців з 01.06.2014 року по 30.11.2016 року;

- 5 967,00 грн. збільшення стягнення 3% річних з 01.12.2016 року по 01.04.2017 року (121 день) на суму боргу 600 000,00 грн.;

- 600,00 грн. (збільшення інфляційних втрат за червень 2014 року нараховані на загальну суму 60 000,00 грн.);

- 62 896,00 грн. (збільшені інфляційні втрати за липень 2014 року - листопад 2016 року нараховані на загальну суму 80 000,00 грн.);

- 5 258,86 грн. (збільшені інфляційні втрати за лютий 2017 року на суму заборгованості 525 886,75 грн.);

- 9 825,96 грн. (збільшені інфляційні втрати за березень 2017 року на суму заборгованості 545 886,75 грн.);

- 2 601,13 грн. 3% річних збільшені за лютий та березень 2017 року;

- 585 886,75 грн. сума залишок суми боргу по орендній платі згідно договору з 01.02.2014 року по квітень 2017 року;

- 164 410,88 грн. часткова сума інфляційних втрат на суму 431 886,75 грн. за період з 01.02.2014 року по 31.03.2017 року;

- 15 557,00 грн. 3% річних за період з 01.02.2014 року по 31.05.2014 року на з 01.12.2016 року по 31.03.2017 року.

21.04.2017 року позивачем надані заперечення на відзив де вказує, що доводи відповідача є хибними та такими, що не відповідають матеріалам справи та діючому законодавству, а вимоги позивача законними та обґрунтованими.

25.04.2017 року представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про продовження строку розгляду справи № 904/2245/17 на 15 днів.

Ухвалою суду від 25.04.2017р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів до 25.05.2017 року включно.

У судовому засіданні 25.05.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Тулс" (орендодавець) та Комунальним підприємством "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" (орендар) 05.11.2008р. було укладено договір оренди №234, згідно умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування каналізаційну насосну станцію з колекторами за адресою вул. Електрометалургів, 244 (в подальшому об'єкт, який орендується), загальною площею 310,30 кв.м, вартістю 12 718,23 грн.

Відповідно до п.3.1, 3.3, 3.4, 3.5 Договору приймання-передачі об'єкта, який орендується, здійснюється двосторонньою комісією, яка складається з представників сторін. Об'єкт, який орендується повинен бути переданий орендодавцем та прийняти орендарем протягом трьох днів з початку роботи двосторонньої комісії. Передача об'єкта оренди здійснюється на підставі акту приймання-передачі, який підписується членами двосторонньої комісії. Об'єкт, який орендується, вважається переданим в оренду з моменту підписання акта приймання-передачі.

Строк оренди складає три місяці з моменту прийняття об'єкту, який орендується, згідно акту приймання-передачі (п.4.1 Договору). Згідно п.4.2 Договору строк оренди автоматично продовжується на строк, передбачений п.4.1., у випадку якщо ні одна із сторін протягом одного місяця до припинення строку дії даного договору не забажає його розірвати.

На виконання умов договору, 05.11.2008р. сторони підписали акт приймання передачі фекальної насосної станції по вулиці Електрометалургів, 244 інвентарний №2000015.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 5.1, 5.2 Договору розмір орендної плати, в перший місяць дії даного договору, за об'єкт, який орендується, встановлюється у розмірі 20000,00 грн. з урахуванням НДС. Договірна орендна плата вноситься орендатором щомісячно, не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму заборгованості за договором оренди у розмірі 585 886,75 грн., яка складається з: - заборгованості з орендної плати станом на 01.02.2014 року у сумі 451 886,75 грн., - заборгованості за період з 01.02.2014 року по 01.06.2014 року у сумі 80 000,00 грн., - заборгованості за грудень 2016 року, січень - березень 2017 року у сумі 80 000,00 грн.

Згідно акту звіряння взаємних розрахунків станом на 01.02.2014 року заборгованість відповідача перед позивачем, за минулі періоди 2012, 2013 р.р., яка складає 451 886,75 грн. Окрім того, згідно розрахунку, позивач просить стягнути суму заборгованості за період березень-травень 2014 року у розмірі 60 000,00 грн.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно якого останній просить застосувати строк позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257, 258 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Так, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (пункт 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовною заявою 07.03.2017 року (а.с. 3). При цьому, позивачем, на підставі акту звіряння взаємних розрахунків станом на 01.02.2014р., заявлено до стягнення суму заборгованості, у тому числі, за періоди 2012-2013 роки. Тобто останньому було відомо про наявність заборгованості відповідача. При цьому, позивачем не наведено поважних причин пропущення строку позовної давності для звернення за захистом свого порушеного права.

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем (п.4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів).

Посилання позивача на те, що строк позовної давності переривався, що підтверджується підписанням акту звірки взаєморозрахунків від 01.02.14р., судом не приймаються, оскільки вимоги про стягнення заборгованості за даним актом заявлено за межами трирічного строку позовної давності. Поважних причин звернення з позовом за межами цього строку позивачем не наведено.

Щодо сплати відповідачем 6 000,0 грн. перерахованих платіжними дорученнями №123 від 14.01.15, №140 від 15.01.15, №199 від 19.01.15, №242 від 21.01.15, як зазначає сам позивач в позовній заяві, дана сума була предметом розгляду справи №904/12527/16, за результатами розгляду якої було стягнуто суму заборгованості за договором оренди за період з червня 2014 по грудень 2016 року. Окрім того, як зазначає відповідач, дана сума була перерахована як поточний борг, що не спростовується позивачем. Позивачем не надано, у тому числі на вимогу суду, обґрунтованого розрахунку суми основного боргу із зазначенням дат виникнення зобов'язання по оплаті та місяців прострочення зі сплати орендної плати.

Платіжні доручення №123 від 14.01.15, №140 від 15.01.15, №199 від 19.01.15, №242 від 21.01.15 не містить посилань за який саме період та на підставі яких рахунків було сплачено таку суму, а позивачем не вказано в рахунок якої саме заборгованості, за які періоди зараховано дані платежі.

Враховуючи викладене суд вбачає підстави для застосування строку позовної давності та відмовляє в задоволенні вимог в частині стягнення суми заборгованості у розмірі 431886,75 грн.

При цьому позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 19.04.17р., за період лютий - травень 2014р., грудень 2016р., січень - березень 2017р. у розмірі 160 000,00 грн. підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не спростовано факту порушення взятих на себе грошових зобов'язань за зазначений період.

Окрім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення 3% річних та втрат від інфляції.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Одночасно з цим, відповідно до п. 5.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 Цивільного кодексу України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 Цивільного кодексу України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Відтак, з огляду на висновки суду та відмову в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 431886,75 грн. у зв'язку зі спливом позовної давності, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за прострочення даної суми оплати, задоволенню також не підлягають.

З урахуванням вищевикладеного, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та втрат від інфляції, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача 7 167,12 грн. 3% річних, а саме, за період прострочення з 21.03.2014р. по 31.03.2017р. у розмірі 6 969,86 грн., з 21.01.2017р. по 31.03.2017р. у розмірі 197,26 грн.

Окрім того, суд зазначає, що п. 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Пунктом 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З урахуванням приписів пункту 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" частковому задоволенню підлягають вимоги про стягнення втрат від інфляції, а саме: за період прострочення лютий, березень, квітень, травень 2014р. - березень 2017р. у розмірі 75 173,23 грн.; за період грудень 2016, січень 2017, лютий 2017 - березень 2017р. у розмірі 923,60 грн. (загалом 76 096,83 грн.)

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 160 000,0 грн. заборгованості, 7 167,12 грн. 3% річних та 76 096,83 грн. інфляційних втрат.

Інша частина вимог не підлягає задоволенню з викладених вище підстав.

Окрім того , 19.04.2017 року після початку розгляду господарським судом справи по суті, до господарського суду Дніпропетровської області надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач збільшує періоди стягнення за поданою позовною заявою, та окрім того, заявляє нові вимоги про стягнення з відповідача інфляційні витрати та 3% річних, нараховані на суму заборгованості стягнуту за рішенням суду у справі №904/12527/16.

У відповідності до ст. 22 ГПК України позивач має право до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, а також збільшити розмір позовних вимог. Під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. А отже збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві.

Відповідно до пункту 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: 1) подання іншого (ще одного) позову, чи 2) збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи 3) об'єднання позовних вимог, чи 4) зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України та зазначені в цій постанові.

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 Господарського процесуального кодексу України, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи) (пункту 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Оскільки заява про зміну розміру позовних вимог була подана після початку розгляду господарським судом справи по суті, а також те, що вказана заява містить нові вимоги, які не заявлялися, суд залишає без розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині вимог щодо стягнення 5 967,00 грн. 3% річних та 29 307,23 грн. втрат від інфляції.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 4, 32-34, 36, 43-44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства "Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Нікопольської міської ради (53219, Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Перспективна, 180; ідентифікаційний код 03341339) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Тулс" (03110, м.Київ, вул.Солом'янська, буд.14; ідентифікаційний код 35447191) 160 000,0 грн. основної заборгованості, 7 167,12 грн. 3% річних, 76 096,83 грн. інфляційних втрат та 2 665,85 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.05.2017

Суддя ОСОБА_3