ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2017 р. Справа №917/447/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача не зявився;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир», м.Гадяч, Полтавська область, (вх.№1550П/1-40) на рішення господарського суду Полтавської області від 25.04.2017 року по справі №917/447/17,

за позовом Товариства з обмеженою «Продсервіс», м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир», м.Гадяч, Полтавська область,

про стягнення 95524,10 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 25.04.2017 року у справі №917/447/17 (суддя Киричук О.А.) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсервіс» 84132,00 грн. основного боргу, 8036,42 грн. пені, 2494,56 грн. інфляційних, 861,12 грн. 3% річних, 1600,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 25.04.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що договором чітко встановлено, що ціна товару визначається в сукупності специфікацією і видатковою накладною, які являються невідємною частиною договору, однак у даному спорі специфікація до договору не укладалася, а відтак ціна товару є невизначеною в порядку передбаченому договором, а тому цей договір є таким, що не відбувся. Отже, на думку скаржника, поставку товару за видатковими накладними слід вважати здійсненою за договором, укладеним у спрощений спосіб.

Крім того апелянт вказує, що додатковою угодою було визначено строк дії договірних правовідносин між сторонами і він закінчився 01.09.2015 року. Тому будь-яка поставка товару, яка мала місце після 01.09.2015 року регулюється на основі договору укладеного в спрощений спосіб, а відтак відсутні підстави для нарахування пені, адже вона не передбачена діючим договором та момент виконання зобовязання не настав. На думку скаржника строк виконання не настав у звязку з тим, що постачальник не направляв покупцю вимогу про оплату товару.

Разом з тим, скаржник у апеляційні скарзі акцентує увагу на тому, що під час здіснення розрахунку пені та трьох відсотків річних не було дотримано рекомендацій Вищого господарського суду України викладених у п. 3 постанови пленуму №14 від 17.12.2013 року.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

01.06.2017 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№5762), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

При цьому, позивач зазначає, що він не отримував копії апеляційної скарги у звязку з чим просить зобовязати ТОВ «Гадячсир» зобовязати направити йому копію апеляційної скарги та відкласти розгляд справи, з метою надання можливості подати відзив з урахуванням доводів апеляційної скарги.

До початку судового засідання 01.06.2017 року від представника відповідача електронною поштою надійшло клопотання (вх.№966), в якому зазначає, що він знаходиться у відрядженні і не має змоги прибути в судове засідання, у звязку з чим просить не розглядати справу без його участі та відкласти розгляд справи на іншу дату.

Розглянувши заявлені клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову у їх задоволенні, виходячи з того, що відповідно до вимог статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає розгляд справи, коли спір не може бути вирішено в даному засіданні, зокрема, через незявлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Колегія суддів зазначає, що неможливість вирішення господарського спору в даному судовому засіданні, вирішується господарським судом в кожному випадку окремо з урахуванням обставин справи.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у звязку з відсутністю його представника (з причин повязаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - четвертою статті 28 ГПК України, з числа своїх працівників, так і осіб, не повязаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Колегія суддів зазначає, що апелянт, звертаючись до суду апеляційної інстанції зі скаргою у якості додатків надав оригінал опису вкладення до цінного листа від 05.05.2017 року в підтвердження направлення копії апеляційної скарги позивачу. Вказаний документ є належним та допустимим доказом у розумінні приписів процесуального законодавства виконання відповідачем вимог ст. 95 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, процесуальне законодавство не надає повноважень суду зобовязувати сторону направити копію апеляційної скарги іншій стороні. Слід відзначити, що ст. 22 Господарського процесуального кодексу України надає сторонам право знайомитися з матеріалами справи і вказане право не є обмеженим. Таким чином, позивач не був позбавлений права ознайомитися з матеріалами справи у тому числі з текстом апеляційної скарги на протязі тривалого часу, натомість відповідного не зробив.

Враховуючи факт належного повідомлення позивача та відповідача про час та місце розгляду апеляційної скарги, те що їх явка в судове засідання не була визнана обовязковою та те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що судом в межах наданих ним повноважень вчинено належні дії щодо повідомлення сторін про судовий розгляд справи та створені належні умови для надання сторонами доказів і вважає за можливе розглядати справу в даному судовому засіданні за відсутності представників сторін за наявними у ній матеріалами у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 02.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Продсервіс» (постачальник, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» (покупець, відповідач у справі) укладено договір №026, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов'язався передати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобов'язався прийняти товар і своєчасно оплатити його.

Пунктом 1.2. встановлено, що найменування, одиниця виміру, загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), строк поставки, визначаються специфікацією (видатковою накладною), що є невід'ємною частиною до цього договору.

Відповідно до п.1.3. договору підписання сторонами специфікації (видаткової накладної), засвідчує відповідність попереднім домовленостям сторін щодо найменування, одиниці виміру, загальної кількості товару, його частковому співвідношенню (асортименту, номенклатурі), ціні та строкам поставки.

Згідно п.2.8. договору товар переходить у власність покупця з моменту прийняття товару та підписання видаткової накладної або акту приймання-передачі особою, що має відповідну довіреність на отримання товару. У випадку, коли товар відправляється Автолюксом, Делівері та іншими транспортно-експедиційними службами товар переходить у власність покупця з моменту здачі товару цими службами покупцю і отриманню квитанції.

Сторони також погодили, що загальну суму договору складає загальна сума всіх специфікацій (видаткових накладних), оформлених відповідно до п. 1.2. - 1.3. договору в період чинності даного договору. Ціна за одиницю товару, визначаються специфікацією та видатковою накладною, що є невід'ємною частиною до цього договору (пункт 3.1, 3.2 договору).

Порядок розрахунків визначено сторонами у п. 3.3. договору, а саме, що оплата товару здійснюється в національній валюті України на поточний рахунок постачальника впродовж 10 календарних днів з моменту передачі товару покупцю. За угодою сторін договору, оформленої у вигляді письмової додаткової угоди або у специфікації (видатковій накладній), може бути визначений інший строк оплати конкретної партії товару.

Згідно п. 4.5. договору за порушення терміну проведення розрахунків покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Сторони також погодили, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що договір складено в письмовій формі є підписаним уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

Крім того, сторони врегулювали, що дія договору автоматично подовжується на наступний календарний рік, якщо жодна зі сторін письмово не повідомила про його розірвання після 31.12.2014 року. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії (пункт 6.1 договору).

У подальшому сторонами підписано додаткову угоду від 02.07.2015 року до договору №026, згідно якої пункт 3.3. договору викладено в новій редакції, а саме: «Оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України гривні, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 45 (сорока пяти) календарних днів з дати отримання товару покупцем».

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Господарський кодекс України стаття 265, також встановлює, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач свої зобовязання за договором виконав, на підставі вищезазначеного договору поставив відповідачу товар всього на суму 84132,00 грн.

Факт поставки позивачем і отримання відповідачем товару на суму 43764,00 грн. підтверджується копією експрес накладної №1206 від 07.09.2016 року, видаткової накладної №921 від 07.09.2016 року, яка підписана сторонами та скріплена печатками підприємств та копією належним чином оформленої довіреності №715 від 06.09.2016 року на отримання товару на представника ОСОБА_1

Факт поставки позивачем і отримання відповідачем товару на суму 40368,00 грн. підтверджується копією експрес накладної №8776 від 28.10.2016 року, видаткової накладної №1108 від 28.10.2016 року, яка підписана сторонами та скріплена печатками підприємств.

Однак, отримавши зазначений вище товар у власність від постачальника, покупець не розрахувався за нього в порядку та на умовах, визначених договором з урахуванням додаткової угоди до нього, а саме оплатити поставлений товар покупець зобов'язаний був за видатковою накладною №921 від 07.09.2016 року в строк до 22.10.2016 року включно; за видатковою накладною №1108 від 28.10.2016 року в строк до 12.12.2016 року включно.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів, а відповідачем не доведено того, що він виконав своє зобовязання за договором №026 та додаткової угоди до нього від 02.07.2014 року і сплатив кошти за поставлений товар.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання по сплаті за товар у належні строки та розмірі за договором №026 від 02.01.2014 року, з урахуванням додаткової угоди до нього від 02.07.2014 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 84132,00 грн. основного боргу є обґрунтованими, документально підтвердженими і підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо доводів апелянта викладених у апеляційній скарзі про неможливість застосування положень договору до правовідносин, що склались між позивачем і відповідачем, то колегія суддів їх відхиляє, оскільки такі доводи здійснені при довільному тлумачення норм права та умов договору.

Так, відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Керуючись вищевказаною нормою права, сторонами у договорі було прямо передбачено, що дія договору автоматично продовжується на наступний календарний рік, якщо жодна із сторін не повідомила про його розірвання після 31.12.2014 року (п. 6.1. договору). Вказане положення є правомірним, його недійсність прямо не встановлені законом та відповідний пункт недійсним судом не визнавався. Матеріали справи не містять доказів того, що договір є розірваним або таким, що припинив свою дію.

Також колегія суддів відхиляє доводи скаржника про відсутність укладених між сторонами специфікацій, оскільки умовами договору передбачена можливість визначення вартості товару не тільки специфікацією а й видатковою накладною. Крім того, юридично неспроможними є доводи апелянта про ненастання моменту оплати товару у звязку з відсутністю вимоги, оскільки сторонами прямо передбачено у договорі з якого моменту обовязок по оплаті виникає і в які строки він має бути виконаний. Сторони не визначали, що такий обовязок виникає саме з моменту направлення вимоги.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського Кодексу України).

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України визначає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вже зазначалося, у п. 4.5 договору сторони визначили, що за порушення терміну проведення розрахунків покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Позивачем здійснено розрахунок заявленої до стягнення пені, розмір якої становить: за видатковою накладною №921 від 07.09.2016 року за період з 23.10.2016 року по 20.03.2017 року 5005,44 грн.; за видатковою накладною №1108 від 28.10.2016 року за період з 13.12.2016 року по 20.03.2017 року 3030,98 грн.

Колегія суддів перевіривши розрахунок позивача встановила, що фактично сума пені за обома видатковими накладними є більшою ніж заявлена позивачем до стягнення. Однак, враховуючи неможливість виходу суду за межі позовних вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного про задоволення позову у відповідній частині та стягнення суми пені в розмірі 8036,42 грн. з відповідача на користь позивача.

При цьому, колегія суддів відзначає, що за загальним змістом розрахунок позивача здійснений у відповідності до вимог діючого законодавства, а також умов укладеного між сторонами договору, який було укладено сторонами у відповідності до приписів ст. 627 Цивільного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги, щодо невірного розрахунку, а також сам розрахунок пені проведений відповідачем, колегія суддів відхиляє, оскільки він вчинений з арифметичними помилками, зокрема, невірно визначено кількість днів прострочення.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача всього 3% річних на суму 861,12 грн. та інфляційних втрат на суму 2494,56 грн., а саме: за видатковою накладною №921 від 07.09.2016 року за період з 23.10.2016 року по 20.03.2017 року 535,96 грн. 3% річних, 1683,20 грн. інфляційних втрат та за видатковою накладною №1108 від 28.10.2016 року за період з 13.12.2016 року по 20.03.2017 року 325,16 грн. 3% річних, 811,36 грн. інфляційних втрат.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача згідно п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», дійшов обґрунтованого висновку про вірність розрахунку і належності суми 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по даній справі всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору №026 від 02.01.2014 року з урахуванням додаткової угоди до нього від 02.07.2017 року щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі за поставлений товар, тобто належного виконання ним прийнятого на себе зобовязання.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 25.04.2017 року по справі №917/447/17 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 25.04.2017 року по справі №917/447/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 01 червня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.