ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2017 р.Справа № 922/1238/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ольшанченка В.І.

при секретарі судового засідання Черновій В.О.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "Антар 2" (Харківська обл., с. Червоне)
до Фермерського господарства "Ваткін" (Харківська обл., с. Черкаські Тишки)
про стягнення 84699,47 грн.,
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність від 03.04.2017 р.),

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність від 25.04.2017 р.),

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь основний борг у сумі 42000,00 грн., індекс інфляції у сумі 39033,47 грн. та 3% річних у сумі 3666,00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує невиконанням відповідачем своїх зобов'язань по оплаті наданих послуг за договором про надання послуг №5/04 від 30.04.2014 р.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач не порушив зобов'язань за договором та у нього не виникло обов'язку перерахувати позивачу оплату за послуги, оскільки позивачем не надано доказів того, що ним належним чином виконані свої зобов'язання за договором в частині виставлення відповідачу відповідних рахунків-фактур за фактом надання послуг, а також доказів, в який строк відповідач зобов'язаний був приступити до виконання обов'язку, встановленого законом або договором, виконати грошове зобов'язання. Крім того, оскільки строк виконання зобов'язання по договору не настав, стягнення інфляційних та 3% річних від простроченої суми є таким, що суперечить змісту договору та нормам діючого законодавства України.

15.05.2017 р. розгляд справи був відкладений на 29.05.2017 р. о 12:30 год.

Позивач надав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому просить долучити до матеріалів справи документи, які перелічені в ньому.

Розглянувши це клопотання, суд вважає за можливе задовольнити його.

Позивач надав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просить на підставі ст. 31 ЦПК України зменшити розмір позовних вимог і вважати їх наступними: "стягнути з відповідача на користь позивача основний борг у сумі 42000,00 грн., інфляційні витрати за період з липня 2014 р. по березень 2017 р. в сумі 37786,98 грн. та 3% річних за період з 11.06.2014 р. по 11.04.2017 р. в сумі 3496,93 грн.".

Розглянувши цю заяву, суд вважає за необхідне відхилити її, як необґрунтовану відповідно до ГПК України.

Позивач надав письмові пояснення щодо виконання вимог ухвали суду.

Відповідач надав відзив на письмові пояснення позивача, в якому вважає, що рахунок-фактура є первинним бухгалтерським документом, якщо він був складений з додержанням вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а отже не виконання позивачем умов п. 2.1 та п. 2.4, в частині строку надання документів, не покладають на теперішній час (до надання рахунків-фактур) на відповідача зобовязання щодо сплати, в звязку з чим, строк виконання їх не настав, а тому стягнення інфляційних нарахувань та річних у розмірі 3% від простроченої суми є такими, що суперечить змісту договору та нормам діючого законодавства України.

Відповідач надав письмові пояснення щодо причин ненадання витребуваних судом документів.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

30.04.2014 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір №5/04 про надання послуг (надалі - договір), за яким виконавець (позивач) зобовязується за заявкою замовника надати послуги з оприскування на земельних площах замовника.

Відповідно до п. 2.1 договору за надані послуги замовник (відповідач) зобовязується сплатити по ціні за 1 га, згідно рахунку-фактури на оплату, за фактично виконані обсяги на підставі акту наданих послуг.

Згідно з п. 2.2 договору ціна послуг складає 250,00 грн. за 1 га, в т.ч. ПДВ 41,67 грн.

Пунктом 2.3 договору сторони визначили, що підставою надання послуг є підписаний сторонами даного договору акт наданих послуг із зазначенням фактичної обробленої кількості га.

Відповідно до п. 2.4 договору розрахунок за надані послуги проводиться шляхом передоплати або протягом семи банківських днів з дати підписання акту виконаних послуг шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок готівкою в касу підприємства.

Позивач повністю виконав свої зобовязання за договором, надавши відповідачу послуги оприскування у кількості 168 га земельних площ замовника на суму 42000,00 грн., що підтверджується актом №9/05 від приймання-передачі наданих робіт (послуг) від 30.05.2014 р., підписаним уповноваженими представниками сторін без зауважень та скріпленим печатками обох сторін.

Вказаний акт є підставою для розрахунку, порядок яких визначений у договорі.

Відповідач не оплатив надані позивачем послуги в сумі 42000,00 грн. у встановлений договором строк.

01.12.2016 р. позивач надіслав на адресу відповідача претензію №19, в якій він просив відповідача у строк до 30.12.2016 р. перерахувати на розрахунковий рахунок позивача основний борг в сумі 42000,00 грн. за договором №5/04 про надання послуг від 30.04.2014 р., що підтверджується копіями фіскального чеку від 01.12.2016 р., опису вкладення від 01.12.2016 р. та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 01.12.2016 р.

Як свідчать матеріали справи відповідач не сплатив заборгованість за надані послуги за договором в сумі 42000,00 грн. та відповіді не надав.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував відповідачу 3% річних за період з 11.06.2014 р. по 11.04.2017 р. в сумі 3666,00 грн. та інфляційні за період з червня 2014 р. по березень 2017 р. в сумі 39033,47 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково - за період з 11.06.2014 р. по 11.04.2017 р. в сумі 3496,93 грн., оскільки позивачем невірно була визначена кількість днів прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних, суд зазначає наступне.

Як розяснено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. №62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 №39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга" (п. 3.2 постанови).

Втім, розрахунок інфляційних витрат наданий позивачем зроблений з порушенням роз'яснень, викладених у пункті 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань".

Так, у розрахунках інфляційних витрат, зроблених позивачем, беруться індекси інфляції за місяць виникнення заборгованості, зокрема, заборгованість виникла у червні 2014 р. і позивачем береться індекс інфляції червня місяця, коли потрібно було розраховувати інфляційні витрати, починаючи з індексу інфляції того місяця, якій слідує за місяцем, у якому виникла заборгованість, тобто наступного місяця, тому у даному випадку потрібно було нараховувати інфляційні витрати починаючи з індексу інфляції за липень 2014 р., у разі якщо у липні існує будь-яка заборгованість, що не відповідає вище наведеним роз'ясненням.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних за період з червня 2014 р. по березень 2017 р. в сумі 39033,47 грн. підлягають задоволенню частково - за період з липня 2014 р. по березень 2017 р. в сумі 37786,98 грн.

Посилання відповідача на те, що рахунок-фактура є первинним бухгалтерським документом, якщо він був складений з додержанням вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а отже не виконання позивачем умов п. 2.1 та п. 2.4, в частині строку надання документів, не покладають на теперішній час (до надання рахунків-фактур) на відповідача зобовязання щодо сплати, в звязку з чим, строк виконання їх не настав, а тому стягнення інфляційних нарахувань та річних у розмірі 3% від простроченої суми є такими, що суперечить змісту договору та нормам діючого законодавства України, суд вважає помилковими, виходячи з наступного.

Державна фіскальна служба України в листі №9062/Б/99-99-17-02-02-14 від 28.09.2015 р. надала розяснення, що рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а носить лише інформаційний характер.

Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, який передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставлені (фактичні поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги. Факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений видатковою накладною постачальника або актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг).

Рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є невідкладною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку сплатити надані послуги.

Рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядженні або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер.

Вказана правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 29.09.2009 р. у справі №37/405 та постанові Вищого господарського суду України від 24.01.2017 р. у справі №922/2395/16.

Первинні документи, що були оформлені сторонами у процесі виконання договору були оформлені у відповідності до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а ненадання визначеного п. 2.1 договору документу (рахунку-фактури) не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України і не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 цього Кодексу, та не надає підстав відповідачу для ненастання строку оплати платежів.

За таких обставин, посилання на ненадання рахунку-фактури як на відкладальну умову, що є простроченням кредитора, є безпідставним і суперечить нормам діючого законодавства та практиці Вищого господарського суду України і Верховного Суду України.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості за отримані послуги за договором №5/04 про надання послуг від 30.04.2014 р. в сумі 42000,00 грн., 3% річних за період з 11.06.2014 р. по 11.04.2017 р. в сумі 3496,93 грн. та інфляційних за період з липня 2014 р. по березень 2017 р. в сумі 37786,98 грн. або будь-яких обґрунтованих заперечень.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне в позові відмовити частково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір належить стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 193 ГК України, ст.ст. 525, 526, 530, 610, 625, 901 ЦК України, ст.ст. 33-35, 43, 49, 82-85 ГПК України,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Фермерського господарства "Ваткін" (62440, Харківська обл., с. Черкаські Тишки, вул. Лугова, буд. 53. Код ) на користь Приватного підприємства "Антар 2" (64132, Харківська обл., с. Червоне, вул. Польова, буд. 1-А. Код ) заборгованість за отримані послуги за договором №5/04 про надання послуг від 30.04.2014 р. в сумі 42000,00 грн., 3% річних за період з 11.06.2014 р. по 11.04.2017 р. в сумі 3496,93 грн., інфляційні за період з липня 2014 р. по березень 2017 р. в сумі 37786,98 грн. та судовий збір в сумі 1573,26 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 06.06.2017 р.

Суддя ОСОБА_3