ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"31" травня 2017 р.Справа № 924/681/16

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заверухи С.В., розглянувши матеріали справи

за позовом заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах
1. Міністерства оборони України, м. Київ
2. Квартирно - експлуатаційного відділу, м. Хмельницький
до Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області, м. Старокостянтинів, Хмельницька область
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - Кабінет Міністрів України, м. Київ
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:
- ОСОБА_1 ,
- ОСОБА_2 ,
- ОСОБА_3 ,
- ОСОБА_4 ,
- ОСОБА_5 ,
- ОСОБА_6
про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.09.2004р. №244/2004-р.

Представники сторін:
прокурора: Кучерук А.М. - прокурор військової прокуратури Хмельницького гарнізону
позивача 1: Літвін С.М. - згідно довіреності №220/416/д від 22.12.2016 року (присутній в судовому засіданні 24.05.2017 р.)
позивача 2: Маркітан А.В. - згідно довіреності №600 від 03.02.2017 року
відповідача: Бойчук В.В. - згідно довіреності №45/580-14/2017 від 19.04.2017 року
третіх осіб: Грицай Л.М. - згідно угод про надання правової допомоги
третьої особи (Кабінету Міністрів України): Луков А.В. - згідно довіреності №07.2-07/11/543 від 21.02.17р.

Рішення приймається 31.05.2017 року, оскільки в судовому засіданні 24.05.2017 року оголошувалась перерва
Повне рішення складено 31.05.2017 року
Суть спору: Заступник військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький звернувся до господарського суду Хмельницької області з позовом до Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.09.2004 № 244/2004-р.
Рішенням господарського суду Хмельницької області від 06.10.2016, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду України від 01.03.2017 року касаційну скаргу Заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України задоволено, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 у справі № 924/681/16 та рішення господарського суду Хмельницької області від 06.10.2016 скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Хмельницької області.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2017 року, справу №924/681/16 передано для розгляду судді Заверусі С.В.
Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 23.03.2017 року справу №924/681/16 прийнято до провадження суддею Заверухою С.В. та призначено до розгляду в засіданні господарського суду.
Ухвалою суду від 19.04.2017 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінет Міністрів України, м. Київ.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, вважає, що Старокостянтинівська районна державна адміністрація рішенням у формі розпорядження від 20.09.2004 №244/2004-р. передала у власність спірну земельну ділянку площею 32,2 га членам фермерського господарства "Веснянка" без відповідної на те згоди користувача земельної ділянки.
Крім того, зауважує, що приймаючи оскаржуване рішення Старокостянтинівська районна державна адміністрація порушила право користування КЕВ м. Хмельницький землями оборони, на підставі вищевказаного розпорядження було передано у власність земельні ділянки членам фермерського господарства "Веснянка" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до проекту землеустрою та протоколу розподілу, що призвело до незаконного використання земель оборони.
Прокурор в судових засіданнях позовні вимоги підтримує в повному обсязі, вважає їх підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами. У наданих суду поясненнях №2/891вих17 від 18.04.2017 року додатково наголошує, що правових акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування, який суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси осіб, може бути визнаний незаконним та скасованим в судовому порядку. Окрім того, зазначає, що земельна ділянка, яка надана спірним розпорядженням, входить в межі земельної ділянки, що надана КЕВ м. Хмельницький та до цього часу є державною власністю, тому вважає, що відповідач розпорядився земельною ділянкою без згоди постійного землекористувача.
У поясненнях від 31.05.2017 р. додатково стверджує, що останньому було відомо про наявність порушення використання земель оборони військового містечка №20 лише при розгляді справи №924/1920/14.
Повноважний представник позивача 1 в судових засіданнях та у поясненнях №521 від 14.04.2017 року позов підтримує в повному обсязі, просить суд визнати недійсним та скасувати оскаржуване розпорядження. В обґрунтування позиції посилається на п. 6 Постанови Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 року та рішення Конституційного Суду України у справі №1-17/2005 від 22.09.2005 року (справа про постійне користування земельними ділянками), наголошуючи, що юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельними ділянками. В свою чергу, зауважує, що в силу положень ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України", ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України "Про використання земель оборони", ст. 6 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" не можуть передаватися до земель комунальної власності землі оборони. Із положень ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України", Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженої наказом Міністра оборони України "483 від 22.12.199 року, п. 12 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 21.08.1997 року №888/97 позивач 1 робить висновок, що правом прийняття рішення про відчуження земельних ділянок чи припинення права користування ними володіє лише Міністр оборони України шляхом прийняття відповідних рішень у вигляді наказів або директив. Відтак, Міністерство оборони України наголошує, що у даних правовідносинах згода на припинення права користування земельною ділянкою від Міністерства оборони не надавалась, КЕВ м. Хмельницький участь в передачі земельної ділянки не приймала, а т.в.о. командира військової частини такими повноваженими не наділений, тому вважає, що на момент прийняття спірного розпорядження КЕВ м. Хмельницький правомірно користувався наданою йому згідно акту серія Б№041660, земельною ділянкою. З наведеного просить суд задовольнити позов в повному обсязі.
У поясненнях №670 від 05.05.2017 року додатково наголошує на тому, що рішенням суду у справі №924/1920/14 було встановлено, що право постійного користування КЕВ м. Хмельницький на земельну ділянку площею 32,2 га не припинялось у визначений законом спосіб; така земельна ділянка фактично вибула з користування КЕВ м. Хмельницький та перебуває в користуванні третіх осіб у даній справі; обраний КЕВ м. Хмельницький спосіб захисту шляхом визнання права на земельну ділянку фактично не забезпечує реального захисту та відновлення; правомірність видачі держаних актів на земельну ділянку залежить від правомірності оскаржуваного в даній справі розпорядження. Щодо питання перебігу строків позовної давності вважає, що про оскаржуване розпорядження позивачам стало відомо лише під час розгляду судової справи №924/1920/14, а стосовно розгляду адміністративної справи у 2007 році зауважує, що надані письмові докази на підтвердження зазначеного не є належними доказами в розумінні процесуального закону, тому наголошує, що в даному випадку строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом не пропущено.
Додатково також акцентує увагу суду на тому, що оскаржуване розпорядження не є актом органу місцевого самоврядування, а в силу правової позиції, викладеної у Постанові Верховного суду України у справі №6-2510цс15 від 16.12.2015 року, може бути самостійним предметом спору та вимога про його скасування вважається способом захисту порушеного права згідно ст. 16 ЦК України.
У наданій 24.05.2017 року довідці №465 від 23.05.2017 року вказує, що згідно облікових даних Міністерства оборони України позов військового прокурора Хмельницького гарнізону в інтересах держави в особі уповноваженого органу здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України в особі Хмельницького квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький до Веснянської сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення Веснянської сільської ради щодо передачі земельної ділянки, площею 32,2 га, що розташована за адресою: с. Веснянка, Старокостянтинівського району у 2007 році не надходив.
29.05.2017 року від представника позивача 1 (МО України) надійшла на адресу суду заява від 26.05.2017 р., в якій МО України просить суд розглядати справу за відсутності представника, позов підтримує у повному об`ємі. Звертає увагу суду на той факт, що адміністративний позов на адресу МО України в 2007 році не надходив, матеріали справи №8/485-НА не містять належних та допустимих доказів, які б засвідчували факт отримання Міністерством вищевказаного позову. Також наголошує, що предмет даного позову та справи №8/485-НА є різними, а про спірне розпорядження не було відомо до 2014 р.
Представник позивача 2 в судових засіданнях позов підтримав, надав суду пояснення №1431 від 19.04.2017 року, у яких підтримує висновки Вищого господарського суду України, викладені у постанові від 01.03.2017 року у справі №924/681/16. У додаткових поясненнях №1784 від 11.05.2016 року наголошує, що видача державного акту у 2004 році жодним чином не скасовує державний акт на право користування землею 1979 року, у який входить земельна ділянка площею 32,2 га, а відмови від права користування земельною ділянкою, рішення (згода) Міністра оборони про припинення права користування земельною ділянкою не надавалась. Також звернув увагу суду на результати перевірки, проведеної у 2013 році Департаментом внутрішнього аудиту та фінансового контролю територіального центрального управління внутрішнього аудиту та контролю щодо відповідності окремих питань діяльності КЕВ м. Хмельницький за період 2005-2012 років.
У поясненнях від 24.05.2017 року зауважує, що лише під час розгляду справи №924/1920/14 КЕВ м.Хмельницький стало відомо про оскаржуване розпорядження, про що, на думку позивача 2, свідчать також позовні вимоги, викладені в позовній заяві №3470 від 24.11.2014 року.
Позивач 2 в поясненнях від 31.05.2017 р. наголошує, що строк позовної давності у даних правовідносин закінчується 21.12.2017р., посилається при цьому на Закон України від 20.12.2011 р., наголошуючи що спірна земельна ділянка є частиною запасного авіаційного аеродрому. Окрім того, позивач звертає увагу на необхідність використання даного полігону та відсутності будь-якого належного доказу передачі земельної ділянки відповідачу.
Представник відповідача під час судового розгляду спору та у наданому суду відзиві на позов №45/579-14/2017 від 19.04.2017 року просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом; вважає, що оскаржуване розпорядження прийняте відповідно до чинного законодавства та на його підставі виготовлено державні акти на право власності на землю. Наголошує на судових рішеннях у справі №924/1920/14.
Повноважний представник третіх осіб на стороні відповідача в судовому засіданні та у наданих запереченнях щодо позовних вимог від 19.04.2017 року акцентує увагу суду на фактах, викладених у рішенні господарського суду Хмельницької області та постанові Рівненського апеляційного господарського суду України у справі №924/1920/14, як на таких, що мають преюдиційний характер. Окрім того, просить суд застосувати строки позовної давності під час розгляду даних позовних вимог.
Представник третьої особи на стороні позивачів - Кабінет Міністрів України під час судових розглядів справи та у наданих поясненнях від 15.05.2017 року вважає позовні вимоги обґрунтованими, тому просить суд задовольнити позов в повному обсязі. З посиланням на Постанову Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 року №1282 "Про затвердження Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних сил" зазначає, що будь-які питання щодо розпорядження земельною ділянкою, переданою оскаржуваним розпорядженням, є компетенцією Хмельницької КЕЧ, а не військової частини НОМЕР_1 . Окрім того, зауважує, що передача зазначеної земельної ділянки була проведена з порушенням процедури, передбаченої п. 8 Порядку.
Розглядом матеріалів справи встановлено наступне.
Як вбачається із відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України від 26.11.2014 року та Довідки №89/12 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький створено та зареєстровано 20.07.2001 року.
Згідно акта на право користування землею Б№041660 від 1979 року Хмельницькій КЕЧ (правонаступником якої є КЕВ м. Хмельницький) виконкомом Старокостянтинівської райради передано в безстрокове користування земельну ділянку площею 512,9 га для державних потреб.
Відповідно до Положення про КЕВ м. Хмельницький, затвердженого начальником Західного територіального КЕУ 02.07.2013 року, останнє є державною установою, яка заснована на базі Хмельницької квартирно-експлуатаційної частини району згідно директиви Міністра оборони України №322/1/10 від 20.04.2005 року, створена Міністерством оборони України і підпорядковується західному територіальному квартирно-експлуатаційному управлінню. Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький є правонаступником Хмельницької КЕЧ району.
Установа є юридичною особою та утримується за рахунок Державного бюджету України (п. 3.1. Положення). Майно установи є державною власністю і закріплюється за нею на праві оперативного управління (п. 4.2. Положення).
Згідно інформації щодо інвентаризації земель, які знаходяться у користуванні Міністерства оборони у Хмельницькій області Старокостянтинівського району, до складу цих земель відносяться, в тому числі, земельні ділянки в с. Веснянка, площею 38, 1 га.
В матеріалах справи наявне викопіювання з земель Міністерства оборони об`єкта по проекту "Веснянка" Хмельницької області, Старокостянтинівського району, що пропонується вилучити з земель Міністерства оборони та передати до земель запасу Веснянської сільської ради площею 33 га.
Відповідно до листа №86 Старокостянтинівської РДА від 27.01.2003, адресованого Міністерству оборони, РДА просить надати погодження на передачу із складу земель МОУ земельну ділянку площею 33,0 га. (об`єкт "Веснянка") до земель запасу Веснянської сільської ради.
На зазначений лист надано відповідь листом "Про передачу земельної ділянки площею 33, 0 га військової частини НОМЕР_1 (м. Старокостянтинів Хмельницької області) місцевим органам влади" №153/145/1/323 від 24.03.2003 року, за підписом т.в.о. начальника тилу головного командування ВПС ЗС України, у якому, за дорученням Головнокомандувача Військово-повітряних сил Збройних сил України, повідомлено, що Міністром оборони погоджена пропозиція Старокостянтинівської РДА про передачу зі складу земель Міністерства оборони земельної ділянки, площею 33,0 га (об`єкт "Веснянка") до земель запасу Веснянської сільської ради. Зазначено, що відповідне розпорядження про організацію документального оформлення передачі, спільно із органом місцевого самоврядування, надано заступнику командира військової частини НОМЕР_1 з тилу.
У проміжку між зазначеними листом запитом та відповіддю здійснювалась наступна переписка: лист т.в.о. начальника тилу ГК ВПС ЗС України від 13.02.2003 року з вимогою до 18.02.2003 року надати пропозиції до штабу тилу щодо передачі землі (про яку йдеться у вищевказаних листах); доповідь генерал лейтенанта ОСОБА_7 від 06.02.2003 року Міністру оборони, де вказано, що у зв`язку з відсутністю потреби у використанні для ЗСУ земельна ділянка підлягає передачі місцевим органам влади; документ (без назви), заголовок Міністерство оборони України, за підписом Генерала армії України від 17.03.2003 з відміткою "Пропозиції затверджую", "передачу здійснити згідно з вимогами законодавства".
03.04.2003 року представником військової частини НОМЕР_1 та представником Веснянської сільської ради складено акт прийому передачі земельної ділянки Міністерства оборони України, потреба у використанні яких відпала, згідно якого, на виконання рішення виконкому Веснянської сільської ради, письмового розпорядження заступника Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил ЗСУ з тилу від 24.03.2003 року №153/145/1/323, представником військової частини НОМЕР_1 передано, а виконкомом сільської ради прийнято земельну ділянку Міністерства оборони, площею 33 га. Ділянка передана для подальшого використання в народному господарстві за згодою користувача.
17.12.2003 року комісія у складі представника військової частини НОМЕР_1 , сільського голови Веснянської сільської ради, начальника інспекції екологічної безпеки, представника відділу земельних ресурсів склала акт про те, що військова частина НОМЕР_1 передає, а сільська рада приймає до складу земель запасу під фермерські господарства територію колишніх складів АЗУ (с.Веснянка) площею 32,2 га.
20.09.2004 року Старокостянтинівською РДА видано розпорядження №244/1004р, яким затверджено проект землеустрою по відведенню земельних ділянок у розмірі земельної частки (пай) для передачі у власність членам фермерського господарства "Веснянка". Передано у власність земельні ділянки членам ФГ "Веснянка" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до проекту землеустрою та протоколу розподілу загальною площею 33,47 га.
У додатку до зазначеного розпорядження наведено список членів ФГ "Веснянка", яким передають у приватну власність земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) на території Веснянської сільської ради, зокрема: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - по 5,52 га кожному.
06.09.2005 року командир військової частини НОМЕР_2 надіслав на адресу начальника Хмельницького КЕЧ району лист, у якому просив порушити клопотання перед командуванням ЗСУ на вилучення в запас місцевих органів влади непотрібні для постійної діяльності військової частини земель військових містечок № НОМЕР_3 площею 4,9 га та №20 площею 38,1 га.
Заступник командира військової частини НОМЕР_1 з тилу звернувся із листом №132 від 12.10.2005 року до начальника Хмельницької КЕЧ району, згідно якого надіслав для організації документального оформлення передачі земель зі складу Міністерства оборони України до земель запасу Веснянської та Самчиківської сільських рад: розпорядження Старокостянтинівської районної державної адміністрації №31/2005 від 09.02.2005 року; лист ТВО начальника тилу Головного командування ВПС ЗС України від 24.03.2003 року та акт прийому-передачі військової частини НОМЕР_1 від 17.12.2003 року. Згідно штампу, вказані документи отримано адресатом 13.10.2005 року.
16.10.2006 розпорядженням Старокостянтинівської РДА №339/2006р внесено зміни до розпорядження від 20.09.2004 №244/2004р. слова "товарного сільськогосподарського виробництва" замінено словами "особистого селянського господарства".
На виконання розпорядження РДА, 23.10.2006 року видано державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №130164 Томаля В.А., серії ЯГ №130166 Томаля А.С., серії ЯГ №130167 Томаля Л.Л., серії ЯГ №130165 Томаля А.В., серії ЯГ №130168 ОСОБА_1 , серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 .
Право приватної власності на вказані земельні ділянки зареєстровано третіми особами 30.08.2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
25.12.2006 районним відділом земельних ресурсів направлено на адресу КЕВ інформацію про наявність земель Міноборони на території Старкостянтинівського району, де відмічено, що земельна ділянка площею 38,1 га в с. Веснянка вилучена за актом від 17.12.2003 року.
В матеріалах справи наявний лист КЕВ м. Хмельницький №828 від 18.05.2007 року, у якому начальник КЕВ м. Хмельницький повідомляє заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону про те, що земельна ділянка військового містечка 20 площею 32,2 га актом приймання-передачі від 17.12.2003 року передана в запас Веснянської сільської ради 17.12.2003 року без погодження з КЕЧ району та без дозволу на це Міністра оборони України. Тому пропонується повторно вилучити вказану земельну ділянку та передати її відповідно до вимог чинного законодавства.
За аудиторським звітом відповідності окремих питань діяльності Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький за період з 2005-2012 років від 11.02.2013 №234/3/17а виявлено, що діяльність КЕВ м. Хмельницького в цілому оцінено умовно позитивно, внаслідок відсутності первинних облікових документів, що були підставою для виведення зі складу земель оборони земельних ділянок та зняття їх з обліку Квартирно-експлуатаційного відділу. У звіті, зокрема, наголошено, що у 2009 році зі складу земель оборони було виведено та знято з обліку в органах квартирно-експлуатаційної служби земельну ділянку площею 32,20 га військового містечка № НОМЕР_5 (військова частина НОМЕР_1 ) село Веснянка Старокостянтинівського району Хмельницької області.
Листом №524 від 14.02.2013 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький звернувся до голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації, у якому зазначив, що внаслідок аудиту виявлено ряд порушень, у тому числі розпоряджень від 2003 2004 років про припинення права користування земельною ділянкою площею 32,2 га військового містечка №20. Фактично право користування земельною ділянкою не припинено і вона підлягає поверненню у склад земель оборони містечка № 20.
Старокостянтинівська РДА у відповідь вказала у листі №45/423-28/2013 від 07.03.2013 року, що розпорядження голови РДА про припинення права користування земельною ділянкою площею 32,2 га військового містечка за номером 20, розташованою на землях Веснянської сільради, не приймалося.
Прокурор, вважаючи, що оскаржуване розпорядження є таким, що суперечить вимогам законодавства, звернувся в інтересах позивачів до суду із даним позовом.
Рішенням господарського суду Хмельницької області від 06.10.2016 року, підтриманим постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 року, у задоволенні позову відмовлено.
Вищий господарський суд України, скасовуючи рішення суду першої інстанції від 06.10.2016 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 року, у постанові від 01.03.2017 року вказав, що земельна ділянка, що надана відповідно до спірного розпорядження фізичним особам, входить в межі земельної ділянки, яка надана КЕВ м. Хмельницький згідно Державного акта на право постійного користування землею серії Б№041660 від 1979 року, та до цього часу є державною власністю і належить до земель оборони, проте, відповідач, своїм рішенням у формі розпорядження передав у власність спірну земельну ділянку площею 32,2 га членам фермерського господарства "Веснянка" без згоди користувача земельної ділянки.
А відтак висновки судів попередніх інстанцій про те, що вимоги про визнання незаконним та скасування рішень відповідача самі по собі зводяться до вирішення питання щодо юридичної долі самого документа, а не щодо захисту порушеного або оспорюваного права позивача, є необґрунтованими, оскільки суперечать фактичним обставинам справи і не ґрунтуються на наведених положеннях законодавства.
Крім того, судам слід з`ясувати, чи може користувач відповідно до своїх прав використовувати вказану земельну ділянку землю оборони.
За загальним правилом, визначеним у статті 124 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент розпорядження земельною ділянкою відповідачем, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
Відповідно до положень статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки (ч.3). Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації (ч.4).
Згідно із приписами статті 143 цього кодексу примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі, зокрема, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (ч.1 п. "а")
Таким чином, із положень наведеного законодавства вбачається, що розпоряджатись земельною ділянкою щодо передачі її іншій особі, наданою у постійне користування попереднику позивача-2, можливо лише після припинення права такого користування останнім у встановленому порядку.
Однак, у КЕВ м. Хмельницький не припинилось право користування земельною ділянкою та судами не досліджено компетенцію кожного із позивачів щодо права на спірну земельну ділянку у даних правовідносинах.
При цьому, суди зауважили, що спірне розпорядження вичерпало свою дію, але не звернули увагу, що Квартирно експлуатаційний відділ м. Хмельницький вказаним рішенням позбавлено земельної ділянки (землі оборони) всупереч існуючого державного акта на постійне користування і дане право повинно бути відновлено.
Крім того, колегія суддів касаційної інстанції звернула увагу судів попередніх інстанцій на те, що предметом спору у даній справі є визнання незаконним та скасування рішення голови РДА про передачу у власність землі оборони, в той час як в нашій країні проводиться антитерористична операція.
Також, колегія суддів касаційної інстанції зауважила, що відповідно до директиви Міністра оборони України № 322/1/10 від 10.01.2005 Хмельницькій Квартирно-експлуатаційній частині району, правонаступникам якого є КЕВ м. Хмельницький, згідно Державного акта на право користування землею серії Б №041660 від 1979 року виконавчим комітетом Старокостянтинівської районної ради було надано земельну ділянку площею 512,9 га військового №20 с. Веснянка Старокостянтинівського району в постійне користування для державних потреб.
Відтак, суду під час нового розгляду справи необхідно врахувати вищезазначені обставини, які стали підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, і повністю встановивши фактичні обставини справи, підтверджені належними та допустимими доказами, з наданням їм обґрунтованої юридичної оцінки, вирішити спір з приводу наявності чи відсутності підстав для задоволення позову із застосуванням до спірних правовідносин відповідних норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.
Аналізуючи докази, оцінюючи їх в сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
За приписами ст. 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Статтею 77 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час передання земельної ділянки, що є предметом оскаржуваного розпорядження, та на час прийняття спірного розпорядження) передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
При цьому, в силу положень ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть перебувати у комунальній власності, належать, окрім іншого, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.
Статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони" (в редакції від 27.11.2003 року) встановлено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України. Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК (ст. 2 цього Закону).
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони", військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Згідно зі ст. 92 Земельного кодексу України, під правом постійного користування земельною ділянкою розуміють право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
У розумінні приписів земельного законодавства землекористувачем є громадянин або юридична особа, яким у встановленому законом порядку земельну ділянку передано у землекористування.
Правомочність з користування земельною ділянкою, окрім іншого, може виникати у особи, на підставі державного акту, який передбачає реалізацію права особи користуватися майном.
Як вбачається із державного акту на право користування землею №041660 від 1979 року, Хмельницькій КЕЧ району надано у безстрокове користування 512,9 га земель для державних потреб, в т.ч. 33,12 га які вказані у спірному розпорядженні (що не заперечується самими сторонами у ході розгляду справи). В подальшому правонаступником Хмельницької КЕЧ району є зареєстрований у 2001 році КЕВ м. Хмельницький.
За приписами ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно зі ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.
Відповідно до п. п. 15, 16, 19, 44, 45, 46, 48, 50 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 № 483 (далі - Положення), відведення земельних ділянок для потреб Збройних Сил України проводиться на підставі рішень Рад, які в межах своєї компетенції надають в користування землі. Земельні ділянки для потреб Збройних Сил України надаються в постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. В рішенні про надання земель вказуються умови користування землею. Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами. За відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Своєчасне виявлення земель, що не використовуються, та надання відомостей про них покладається на заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України, а також командирів військових частин - землекористувачів. Перелік земель, які пропонуються до передачі місцевим органам влади, Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України погоджує з заступниками Міністра оборони України - командувачами видів Збройних Сил України, начальниками управлінь центрального апарату Міністерства оборони України, командуючими військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, на території яких знаходиться земельна ділянка, і подає на затвердження Міністру оборони України. Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з, зокрема, квартирно-експлуатаційною частиною.
Матеріалами справи стверджується, що у зв`язку із виявленням на території Старокостянтинівського району Хмельницької області невикористовуваного об`єкту Міністерства оборони України "Веснянка", Старокостянтинівська районна державна адміністрація звернулася із листом №86 від 27.01.2003 року до Міністра оборони України, у якому просить останнього погодити передачу із складу земель Міністерства оборони України земельну ділянку площею 33,0 га до земель запасу Веснянської сільської ради для охорони лісових насаджень та більш раціонального використання земель на території об`єкту. У відповідь відповідача листом №153/145/1/323 від 24.03.2003 року повідомлено про погодження Міністром оборони України пропозиції Старокостянтинівської райдержадміністрації щодо передачі із складу земель Міністерства оборони України земельної ділянки площею 33,0 га до земель запасу Веснянської сільської ради Старокостянтинівського району.
На виконання вказаного розпорядження та рішення виконкому Веснянської сільської ради, 03.04.2003 року було передано для подальшого використання в народному господарстві по згоді землекористувача земельну ділянку Міністерства оборони України площею 33 га.
Відповідно до положень статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки (ч.3). Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації (ч.4).
Згідно із приписами статті 143 цього кодексу примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі, зокрема, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (ч.1 п."а")
Таким чином, із положень наведеного законодавства вбачається, що розпоряджатись земельною ділянкою щодо передачі її іншій особі, наданою у постійне користування попереднику позивача-2, можливо лише після припинення права такого користування останнім у встановленому порядку.
Судом встановлено, що позивач 2 - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький створено та зареєстровано 20.07.2001 року, що підтверджується Відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та довідкою №89/12 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, а відповідно до Положення КЕВ м. Хмельницький, затвердженого 02.07.2013 року, останній є правонаступником Хмельницької КЕЧ району.
Попереднику позивача 2 надано згідно державного акту на право користування землею у 1979 році 512,9 га земель для державних потреб.
Стаття 92 ЗК України передбачає, що право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації та релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності. Однак ця норма не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте особами в установлених законодавством випадках за станом на 01.01.2002 (лист Вищого господарського суду України від 01.01.2010 "Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов`язаних із земельними правовідносинами").
При цьому, положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою, Конституційний Суд України рішенням від 22.09.2005 № 5-рп/2005 визнав неконституційним та вказав на те, що юридичні особи на цій підставі не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою.
У зв`язку з цим право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається (постанова Верховного Суду України від 26.09.2011 у справі № 6-14цс11).
Відтак, оскільки правонаступник Хмельницької КЕЧ району - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький створено до набрання чинності ЗК України, тому суд приходить до висновку, що право постійного користування земельною ділянкою площею 512, 9 га, яке надано згідно державного акта на право користування землею від 1979 року, не припинилося у зв`язку із реорганізацією Хмельницької КЕЧ району та перейшло до його правонаступника - Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 10.10.2012 року у справі №22/5025/152/12).
Проте, матеріали справи не містять та учасниками судового розгляду не надано доказів припинення у Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький права постійного користування земельною ділянкою площею 33 га, яка була передана Веснянській сільській раді. Вказане підтверджується також змістом акту прийому передачі земельної ділянки Міністерства оборони України, потреба у використанні яких відпала, від 03.04.2003 року, згідно якого ділянка передається для подальшого використання в народному господарстві по згоді землекористувача.
З огляду на зазначене, відповідач, приймаючи оскаржуване розпорядження, порушив права Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький як постійного користувача земельною ділянкою площею 33 га, розпорядившись нею без припинення такого права у встановленому законом порядку.
Як встановлено вище, державним актом від 1979 року Хмельницькій КЕЧ району надано 512, 9 га земель для держаних потреб, відтак, в силу положень ст. 77 Земельного кодексу України, вказана земля відноситься за цільовим призначенням до земель оборони.
Як стверджується у доповіді Міністру оборони України від 21.02.20103 року №153/1/330/, на переданій оскаржуваним розпорядженням земельній ділянці площею 33, 0 га знаходився склад авіаційних засобів ураження військової частини НОМЕР_1 , тому згідно вимог ст. 82 ЗК України така земельна ділянка може перебувати лише у державній власності.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на час прийняття оскаржуваного розпорядження земельна ділянка площею 33, 0 га, передана ним, перебувала у державній власності, відноситься до земель оборони та не була вилучена у постійного землекористувача - правонаступника Хмельницької КЕЧ району Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 01.03.2017 рок у справі №924/681/16).
Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Цільове призначення земельної ділянки площею 33,0 га, що передавалась у власність членам фермерського господарства спірним розпорядженням для ведення ними товарного сільськогосподарського виробництва, не було змінено в установленому законом порядку із земель оброни у землі сільськогосподарського призначення.
Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
Таким чином, враховуючи зазначені норми права та обставини справи, спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони та не змінювала свого цільового призначення. Передача органам місцевого самоврядування земель, що використовуються для потреб Збройних Сил України, здійснюється лише за наявності згоди Міністра оборони України. Відтак, Старокостянтинівська районна державна адміністрація не являється належним власником спірної земельної ділянки і не має відповідних повноважень на розпорядження нею (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 28.08.2012 року у справі 5023/9668/11).
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частиною 3 вказаної статті передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
У п.2 Роз`яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 р. № 02-5/35 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів вказано, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.
Враховуючи вищезазначене, встановлений факт належності земельної ділянки, переданої відповідачем спірним розпорядженням, позивачу (КЕЧ) на праві постійного користування, суд вважає, що таке розпорядження суперечить вимогам Земельного кодексу України та визначеній Законом України „Про місцеві державні адміністрації компетенції місцевих державних адміністрації, тому позов є обґрунтованим.
Щодо зауважень про те, що предметом оскарження у цій справі є рішення органу місцевого самоврядування про вилучення земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, а отже, таке рішення вичерпало свою дію шляхом виконання, суд зазначає наступне.
Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах 16 грудня 2015 року розглянув справу №6-2510цс15, предметом якої був спір про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та витребування цієї земельної ділянки з чужого незаконного володіння. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло речове право. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається як спосіб захисту порушеного цивільного права за п. 10 частини другої статті 16 ЦК України та повинна пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства.
Судом встановлено, що предметом спору є розпорядження голови Старокостянтинівської РДА, яким передано у власність членам фермерського господарства земельну ділянку, тобто, внаслідок реалізації спірного розпорядження у третьої особи виникло речове право - право власності на землю (аналогічна позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України у справі №916/876/13 від 23.03.2016 року).
Відтак, суд приходить до висновку, що прокурором та позивачами вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права.
При цьому, посилання представника третіх осіб на преюдиційність судового рішення у справі №924/1920/14 судом оцінюється критично з врахуванням наступного.
Відповідно до преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду. Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч.2, 3, 4 ст. 35 ГПК України. Встановлюючи обов`язок для господарського суду, законодавець наголошує, що факти встановлені попереднім рішенням господарського суду є обов`язковими для господарського суду та передбачає можливість застосування преюдиції, якщо у справі бере участь особа, щодо якої було ухвалене попереднє рішення.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Така ж правова позиція у п.2.6 постанови Вищого господарського суду „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. №18 із змінами.
Тобто, правило преюдиції стосується усіх доказів, що входять до предмета доказування, проте, доводи, на які посилаються треті особи, не є преюдиціальними, оскільки фактично є правовими висновками у зазначеній справі та стосуються оцінки обставин, здійснених судом під час судового розгляду. Таким чином, суд не може вважати преюдиційними доводи, викладені в судовому рішенні у справі №924/1920/14.
Стосовно поданої представником третіх осіб заяви про застосування строків спливу позовної давності, судом зауважується, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом (п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів №10 від 29.05.2013 року). При цьому, в силу положень ч. 1 ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач.
Таким чином, третя особа позбавлена права подання заяв про застосування наслідків спливу строків позовної давності, з огляду на що суд не знаходить підстав для розгляду поданих представником третіх осіб заяви про застосування строків позовної давності.
В той же час, щодо поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності, судом зауважується, що згідно ст. 256 Цивільного кодексу України що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. В свою чергу, ст. 261 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі (п.п. 1.1., 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів" №10 від 29.05.2013 року).
Згідно п. 3 ст. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" (від 20.12.2011 р.) протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-2469цс16 від 16.11.2016 року).
У постанові від 29.10.2014 року у справі №6-152цс14 Верховний Суд України вказав, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.
За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, отже, обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
Оскільки позивач як юридична особа набуває та здійснює свої права й обов`язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.
З даного позову вбачається, що прокурор в інтересах позивачів звернувся до суду за захистом порушеного права, яке полягало у незаконному, на їхню думку, вибутті у 2003 році із постійного користування земельної ділянки площею 32, 2 га, що розташована на території Веснянської сільської ради Старокостнятинівського району Хмельницької області.
Матеріалами справи стверджується, що 2007 року господарським судом Хмельницької області розглядалася адміністративна справа №8/485-НА у 2007 році за позовом військового прокурора Хмельницького гарнізону м. Хмельницький в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України в особі Хмельницького квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький до Веснянської сільської ради с. Веснянка Старокостянтинівського району за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - військової частини НОМЕР_1 м. Старокостянтинів про визнання незаконним та скасування рішення Веснянської сільської ради щодо передачі земельної ділянки, площею 32,2 га, що розташована за адресою: с. Веснянка, Старокостянтинівського району. Ухвалою суду від 10.10.2007 року вказаний спір було залишено без розгляду.
Отже, позивачам ще у 2007 році було відомо про незаконне, на їхню думку, вибуття з постійного користування земельної ділянки площею 32, 2 га, що знаходиться на території Веснянської сільської ради Старокостянтинівського району за рішенням Веснянської сільської ради та, відповідно, про порушення права, за захистом якого вони повторно, проте у інший спосіб, звернулися лише 21.07.2016 року. Тобто, із пропуском трирічного строку, встановленого для звернення до суду із даним позовом.
При цьому, оскільки розгляд адміністративної справи відбувався у 2007 році, після прийняття оскаржуваного у даній справі розпорядження та надання третім особам на стороні відповідача земельних ділянок у власність (державні акти про право власності на них виготовлено 2006 року), суд вважає, що у 2007 році позивачі могли бути обізнані і про подальшу долю земельної ділянки площею 32, 2 га після 2003 року, тобто, про її надання оскаржуваним розпорядженням у власність фізичним особам. Відтак, згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України у справі №6-2469цс16 від 16.11.2016 року, саме у 2007 році позивачі могли довідатися про оскаржуване у даній справі розпорядження, тому саме з цього моменту розпочинається перебіг строку позовної давності в силу положень ст. 261 ЦК України.
З огляду на зазначене, згідно положень ст. 267 ЦК України, у зв`язку зі спливом строку позовної давності для звернення до суду за захистом вказаного порушеного права позивачів, в задоволенні позову слід відмовити.
Судом також враховується, що відповідно до ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності
При цьому, заперечення Міністерства оборони України щодо того, що вони не виступали стороною у адміністративній справі №8/485-НА судом оцінюється критично в силу того, що як вбачається із змісту наявної в матеріалах справи позовної заяви та процесуальних документів у справі №8/485-НА, прокурор звернувся до суду в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України в особі Хмельницького квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький. Відтак, Міністерство оборони України виступало стороною у справі №8/485-НА та було обізнане про її розгляд. Згідно ч. 2 ст. 50 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду адміністративної справи №8/485-НА) позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Частинами 1, 2 ст. 60 КАС України передбачено, що у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, прокурор, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до адміністративного суду із адміністративними позовами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб і брати участь у цих справах.
Прокурор здійснює в суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії адміністративного процесу.
В свою чергу, ч. 2 ст. 5 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на час розгляду адміністративної справи №8/485-НА) відносить до функцій прокуратури представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Однією з форм представництва прокурора є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб (ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру").
Як вбачається із наявних в матеріалах справи доказів, а також із даних системи Діловодство спеціалізованого суду, прокурор звернувся 11.07.2007 року до господарського суду Хмельницької області в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України в особі Хмельницького квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький; 12.07.2007 року судом винесено ухвалу про відкриття провадження в адміністративній справі, яка, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 107 КАС України, невідкладно після свого постановлення надіслана особам, які беруть участь у справі, разом з інформацією про їхні процесуальні права і обов`язки, про що свідчить також відповідна відмітка на ухвалі, згідно якої дві копії ухвали надіслано позивачам, тобто, МО України та КЕВ м. Хмельницький.
Наведене свідчить про те, що Міністерство оборони України було стороною у справі 8/485-НА та було повідомлене про її розгляд.
Окрім того, про порушення свого права позивач 1 довідався ще в 2004 році, оскільки державний акт на право постійного користування №000490 видавався саме Міністерству Оборони України в 2004 році, при цьому площа різниці між земельною ділянкою акта 1979 року та акта 2004 року становить саме площу земельної ділянки, переданої оскаржуваним розпорядженням. Також судом встановлено факт того, що земельна ділянка, яка зазначена в акті від 14 квітня 2004 року, є саме частиною земельної ділянки вказаної в акті 1979 р., останнє не заперечується також сторонами в судовому засіданні.
Надана позивачем 1 довідка №465 від 23.05.2017 року про ненадходження позову у справі №8/485-НА на адресу МО України не спростовує зазначеного вище, відтак не може слугувати підтвердженням необізнаності позивача 1 про факт порушення свого права, за захистом якого звернувся прокурор у даному спорі. Критично оцінюються судом також доводи позивача 2, викладені в поясненнях №1943 від 23.05.2017 року, оскільки звернення до суду саме із такими позовними вимогами у 2014 році, що стали предметом розгляду справи №924/1920/14, жодним чином не підтверджують необізнаність про порушення права, захист якого є предметом даного спору, а не безпосередньо оскаржуваного розпорядження.
Окрім того, суд вважає за належне зауважити наступне.
Спірна земельна ділянка, право постійного користування якою має намір відновити позивач, розподілена між фізичними особами, які володіють та користуються нею на відповідних правових підставах, та чиї права та інтереси може бути порушено внаслідок скасування розпорядження.
При цьому, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.
Перший протокол ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар" (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 12.10.2016 року у справі №924/1025/14).
Відтак, оскільки третіми особами на стороні відповідача отримано державні акти на право власності на землю, вони зареєстровані в установленому законом порядку, а на отриманих земельних ділянках такі треті особи здійснюють господарську діяльність з 2006 року, суд вважає, що скасування оскаржуваного розпорядження органу державної влади може призвести до втручання в права названих осіб на мирне володіння майном.
За приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів і фактами, що є об`єктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.
Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.
Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.
З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку про відмову в позові з мотивів пропуску строку позовної давності для звернення позивачів до суду за захистом свого порушеного права.
У зв`язку з відмовою в позові витрати по справі по сплаті судового збору покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 1, 2, 13, 33, 34, 43, 49, 82, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах 1. Міністерства оборони України, м. Київ 2. Квартирно - експлуатаційного відділу, м. Хмельницький до Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області, м. Старокостянтинів, Хмельницька область за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - Кабінет Міністрів України, м. Київ за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: - ОСОБА_1 , - ОСОБА_2 , - ОСОБА_3 , - ОСОБА_4 , - ОСОБА_5 , - ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.09.2004р. №244/2004-р. відмовити.

Повне рішення складено 31.05.2017 року.

Суддя С.В. Заверуха

Віддрук. 13 прим. :
1- до справи,
2 - прокуратурі (м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 65);
3- позивачу 1 (м. Київ, Повітрофлотський проспект,6); рекоменд.
4 - позивачу 2 ( м. Хмельницький, вул. Ціолковського 3/1);
5- відповідачу (Хмельницька обл., м. Старокостянтинів, вул. Костянтина Острозького,70);
6, 7- третій особі Грицай Л.М., ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_1 );
8 - третій особі ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 );
9 - третій особі ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 );
10 - третій особі Томаль Л.Л. ( АДРЕСА_1 );
11 - третій особі Мазурець Л.Я. ( АДРЕСА_2 );
12 - третій особі Мазурець Л.Й. ( АДРЕСА_2 );
13 - третій особі - КМУ (01008, м. Київ, вул. Грушевського,12/2).