РІШЕННЯ

29 травня 2017 року Справа № 913/237/17

Провадження №33/913/237/17

За позовом Приватного акціонерного товариства Краснодонвугілля, м.Сєвєродонецьк Луганської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання, м.Луганськ

про визнання договору недійсним

Суддя Драгнєвіч О.В.

Секретар судового засідання Медуниця Р.І.

У засіданні брали участь:

від позивача: представник не прибув;

від відповідача: ОСОБА_1, представник за довіреністю №114 від 03.04.2017.

С У Т Ь С П О Р У:

Приватне акціонерне товариство Краснодонвугілля звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання про визнання договору №57/186 про постачання електричної енергії від 01.03.2015, укладеного між сторонами, недійсним, посилаючись на ст.ст.203, 207, 215, 638 Цивільного кодексу України та ч.8 ст.181 Господарського кодексу України.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що договір від імені Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання підписано невідомою особою, не уповноваженою на такі дії (оскільки, як було встановлено позивачем, підпис уповноваженої особи на підписання виконуючого обовязки генерального директора ОСОБА_2, проставлений в договорі, істотно відрізняється від підпису цієї особи, що міститься на інших документах).

Ухвалою господарського суду Луганської області від 21.03.2017 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 05.04.2017.

До початку розгляду справи по суті, від позивача через канцелярію суду 20.04.2017 надійшла заява про зміну підстав позову, в якій останній просив визнати недійсним вказаний договір також посилаючись на наступні обставини: зі сторони Приватного акціонерного товариства Краснодонвугілля в договорі замість такого реквізиту як підпис генерального директора ОСОБА_3 виконано факсимільний відтиск підпису. Однак угоди про застосування факсимільного відтворення підпису між сторонами не укладено, а генеральний директор ОСОБА_3, як вказує позивач, не має факсиміле. Проаналізувавши наявні документи, позивач вважає, що підпис в договорі генерального директора ОСОБА_3 чи факсимільне відтворення підпису відрізняється від справжнього підпису останнього, що міститься, зокрема, в звіті про фінансові результати та балансі підприємства.

Враховуючи зазначене, оскільки договір був підписаний неуповноваженими сторонами особами не генеральним директором ОСОБА_3 та в.о. генерального директора ОСОБА_2, позивач стверджує про те, що на час укладення договору сторонами не було досягнуто згоди на його укладення та не погоджено істотних умов, тобто правочин не було укладено (а.с.163-165).

Як вбачається зі змісту поданої заяви про зміну підстав позову б/н від 20.04.2017, позивачем фактично доповнено підстави визнання недійсним договору про постачання електричної енергії №57/186 від 01.03.2015.

З огляду на дотримання позивачем встановленої процедури та відповідності поданої заяви вимогам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв подану заяву про зміну підстав позову б/н від 20.04.2017 до розгляду.

У відзиві відповідач заперечив проти доводів позивача щодо неукладеності договору та не погодження сторонами всіх істотніх умов під час його укладення, враховуючи те, що обставини, повязані із укладення договору №57/186 про постачання електричної енергії від 01.03.2015 досліджувалися господарським судом Луганської області у справі №913/414/15 під час розгляду спору щодо врегулювання розбіжностей. За таких обставин, посилання позивача на неналежність підписів у договорі виконуючому обовязки генерального директора ТОВ Луганське енергетичне обєднання ОСОБА_2 та генеральному директору ПрАТ Краснодонвугілля ОСОБА_3, є безпідставними.

Крім того, підписи в договорі представників обох сторін скріплені печатками підприємств, а договір був прийнятий обома сторонами до виконання. У відповідності до укладеного договору відповідач постачав електричну енергію позивачу, виставляв рахунки на оплату, приймав платежі за спожиту електроенергію та приймав звіти про використану електроенергію від позивача; в свою чергу позивач - споживав поставлену електроенергію за спірним договором, частково проводив оплату виставлених рахунків, що також свідчить про схвалення позивачем вказаного договору.

Відповідач також зазначає про те, що з огляду на наявність у позивача значної заборгованості за спожиту активну електричну енергію та надані послуги з перетікання реактивної електричної енергії перед відповідачем, що є предметом розгляду господарським судом Луганської області у справі №913/1385/16, останній вказаним позовом про визнання недійсним договору намагається штучно затягнути вирішення спору про стягнення заборгованості по суті (а.с.67-69; 184-185).

Ухвалами господарського суду Луганської області від 05.04.2017, 20.04.2017, 15.05.2017 розгляд справи відкладався у звязку з неявкою представника позивача та не надання сторонами всіх необхідних для розгляду спору документів, зокрема оригіналів оспорюваного договору та додаткової угоди №483/1 до договору від 01.03.2015, наказу від 05.09.2016 №570к-03 Про заміщення посади на час відпустки. Також ухвалою суду від 15.05.2017, за клопотанням представника відповідача, у відповідності до ст.69 ГПК України продовжено строк розгляду спору на 15 днів, до 05.06.2017 включно, розгляд справи відкладено на 29.05.2017.

В судове засідання 29.05.2017 прибув лише представник відповідача.

Позивач не скористався своїми процесуальними правами, передбаченими ст.22 Господарського процесуального кодексу України, не забезпечив участі в судових засіданнях свого повноважного представника, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Також позивач вимоги ухвал суду щодо надання оригіналів витребуваних документів та письмових пояснень з детальним нормативним обґрунтуванням заявлених позовних вимог, залишив без належного виконання, про причини невиконання суд не повідомив.

За висновком суду, неприбуття представника позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, з огляду на належне його повідомлення, відсутність обґрунтованих клопотань від сторін про відкладення розгляду справи.

Від відповідача через канцелярію суду надійшли додаткові пояснення з документами, на підтвердження укладення та виконання оспорюваного договору сторонами. В письмових поясненнях відповідач також пояснив, що не має можливості надати для огляду суду оригінал договору про постачання електричної енергії №57/186 від 01.03.2015 та додатки до нього, оскільки всі первинні та бухгалтерські документи знаходяться в м.Луганськ, на території тимчасово непідконтольній Україні.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав раніше надані заперечення з приводу заявлених позовних вимог, просив в позові відмовити.

В судовому засіданні 29.05.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю „Луганське енергетичне обєднання (постачальник/відповідач у справі) та Приватним акціонерним товариствам Краснодонвугілля (споживач/відповідач у справі) було укладено договір №57/186 від 01.03.2015 про постачання електричної енергії, який було підписано сторонами з протоколом розбіжностей (далі договір).

Відповідно до п.1. договору постачальник постачає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електричних установок споживача з загальною дозволеностю 53496,0 кВт, величини якої по кожному обєкту зазначені у додатку до договору «Відомості про розрахункові засоби обліку електричної енергії споживача», а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами договору та додатками до договору, що є його невідємною частиною.

Точки продажу електричної енергії :

- на апаратних затискачах вводів 6 кВ Т1. Т2 ПС ш.Малогвардійська;

- на апаратних затискачах вводів 6 кВ Т1. Т2 ПС ш.ім. 50-ти річчя СРСР;

- на боятових зєднаннях кабельних наконечників КПЛ-6 кВ комірок 15,7 приєднань Лісний склад №1,2.

Загальна приєднана потужність у точці (точках) підключення становить 53649, 0 кВт. Величини приєднаної потужності по кожному обєкту визначені на підставі номінальної потужності приєднаних до електричної мережі струмоприймачів та трансформаторів споживача. Величини приєднаної потужності по кожному обєкту зазначені у додатку «Відомості про розрахункові засоби обліку електричної енергії споживача».

Згідно п.9 додатку Порядок розрахунків сторони погодили, що остаточний розрахунок за фактично спожиту у розрахунковому періоді активну електроенергію; за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності; за перетікання реактивної електроенергії; оплату сум на відшкодування збитків; оплату пені, 3% річних та інфляційних нарахувань за порушення строків розрахунків споживач здійснює на підставі наданих постачальником рахунків протягом 10 операційних днів, починаючи з наступного дня після їх отримання. Розрахунок за необліковану електроенергію споживач здійснює на підставі наданого постачальником рахунку протягом 30 календарних днів, починаючи з наступного дня після його отримання. Дата оплати рахунка (здійснення розрахунку) визначається датою, на яку були зараховані кошти на поточні рахунки постачальника

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і укладається на строк до 31.12.2015 року (п.9.3 договору).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії договору, долученої позивачем, договір №57/186 від 01.03.2015 про постачання електричної енергії, разом з протоколом розбіжностей від 01.03.2015 підписано від імені ПрАТ Краснодонвугілля генеральним директором ОСОБА_3, а від імені ТОВ Луганське енергетичне обєднання - виконуючим обовязки генерального директора ОСОБА_2, підписи яких скріплені печатками підприємств (а.с.14-36).

Позивач в обґрунтування підстав позову наголошує на проставленні в договорі замість підпису генеральним директором ОСОБА_3 факсимільного відтворення в той час як про його застосування під час укладення договору згоди (угоди, домовленості) між сторонами досягнуто не було, факсиміле генеральним директором товариства взагалі не використовується. Договір від імені ТОВ Луганське енергетичне обєднання також, за твердженням позивача, підписано невідомою особою, не уповноваженою на такі дії (оскільки, підпис виконуючого обовязки генерального директора ОСОБА_2, проставлений в договорі, істотно відрізняється від підпису цієї особи, що міститься на інших документах).

Оскільки договір був підписаний, за твердженням позивача, неуповноваженими особами, отже сторонами не було досягнуто згоди на його укладення та не погоджено істотних умов, тобто правочин не було укладено, а тому позивач звернувся до суду із позовом та просив визнати недійсним вказаний договір.

Відповідач заперечив проти задоволення позову, посилаючись на підписання договору повноважною особою генеральним директором ОСОБА_2; скріплення підписів представників обох сторін печатками підприємств; належне укладення договору, що підтверджується обставинами, встановленими під час розгляду спору господарським судом Луганської області у справі №913/414/15 щодо врегулювання розбіжностей; подальше схвалення вказаного договору сторонами, про що свідчить прийняття сторонами його до виконання.

Надаючи юридичну оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 203 Цивільного кодекс України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодекс України).

В п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року №11 розяснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, обовязок доведення наявності обставин, з якими закон повязує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи вимоги про визнання недійсним договору, позивач послався зокрема на те, що генеральний директор ОСОБА_3 від імені ПрАТ Краснодонвугілля не підписував оспорюваний договір, а підпис від його імені виконано за допомогою факсиміле.

Суд зауважує про те, що вимоги ухвал суду щодо надання оригіналу договору та документів, на які посилався позивач, останнім не виконані, про причини неможливості надання оригіналів документів суду не повідомлено, а також позивачем не надано належного нормативного обґрунтування та відповідних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Натомість відповідачем в наданих письмових поясненнях було повідомлено про неможливість надання оригіналу договору, з огляду на залишення документів на тимчасово окупованій території України, в м. Луганську, що враховується судом.

За приписами частини 1-3 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Пунктом 2.5 Наказу Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.

Виходячи з вищенаведених приписів статті 207 Цивільного кодексу України та положень Наказу Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 вбачається, що порядок використання факсимільного підпису при укладенні договору належить до вимог щодо письмової форми правочину, а відтак порушення цього порядку, зокрема, використання факсиміле за відсутності письмової згоди сторін, є порушенням письмової форми правочину.

В той же час, суд виходить з того, що зазначені норми, хоча і визначають певні вимоги до письмової форми правочину, але не встановлюють наслідків її недотримання у вигляді недійсності договору, що узгоджується з приписами ст.215 Цивільного кодексу України, а відповідно до ч.1 ст.218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Недодержання форми правочину, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність правочину лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, ст.ст. 547, 981, 1055, 1059, 1107 Цивільного кодексу України. У зазначених випадках правочин є нікчемним.

Крім того, відповідно до пункту 64 Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, що затверджена Постановою № 1893 від 27.11.1998 Кабінету Міністрів України, яка була чинна на час укладення сторонами оспорюваного договору, обов'язковому обліку підлягають печатки і штампи (факсиміле) з повним найменуванням організацій. Особи, що персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Облік печаток і штампів ведеться у журналі за формою 11 (додаток 11), бланків - у журналі за формою 12 (додаток 12) окремо за видами бланків. Видача бланків відповідальним за їх використання особам здійснюється під розписку у відповідних журналах.

Печатки і штампи повинні зберігатися у сейфах або металевих шафах. Бланки дозволяється зберігати у шафах, що надійно замикаються та опечатуються (пункт 68 Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, яку затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 1893 від 27.11.1998).

Згідно з пунктом 69 Інструкції у разі втрати печаток і штампів керівники організацій зобов'язані негайно повідомити про це органи Міністерства внутрішніх справ України та вжити заходів для їх розшуку.

Отже, змістовний аналіз наведених вище норм чинного законодавства свідчить про відповідальність саме власника печатки чи штампу нести за нього відповідальність та у разі втрати вчиняти дії з метою її розшуку.

Сторонами під час розгляду справи не заперечувалась та обставина, що підписи представників сторін (генерального директора ОСОБА_3 та в.о. генерального директора ОСОБА_2В.) скріплені печатками обох сторін.

В матеріалах справи відсутні докази того, що підпис генерального директора ОСОБА_3 в договорі здійснено із використанням факсимільного відтворення, а також звернення позивача до відповідних правоохоронних органів з заявою про втрату або викрадення печатки підприємства.

Крім того, суд звертає увагу на те, що з наданих відповідачем копій процесуальних документів вбачається, що господарським судом Луганської області в серпні 2015 року розглядалася справа №913/414/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання до Приватного акціонерного товариства Краснодонвугілля про розгляд розбіжностей за оспорюваним договором №57/186 від 01.03.2015 про постачання електричної енергії, за рузальтатами розгляду якого позов задоволено повністю. Вирішено врегулювати спір, що виник між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" та Публічним акціонерним товариством "Краснодонвугілля" під час укладення договору, шляхом виключення з договору підпункт 2.2.5 пункту 2.5 розділу 2 у редакції протоколу розбіжностей ПАТ "Краснодонвугілля".

В подальшому постановою Донецького господарського апеляційного суду від 02.11.2015 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Краснодонвугілля", залишено без задоволення, а рішення господарського суду Луганської області від 25.08.2015 року у справі № 913/414/15 - без змін (а.с.78-83).

З долучених відповідачем копій заперечень на позовну заяву від 27.07.2015, від 14.08.2015, які подавалися ПрАТ Краснодонвугілля під час розгляду судом справи №913/414/15, вбачається, що останні подавалися представником, повноваження якому були надані довіреністю, виданою саме генеральним директором ОСОБА_3 (а.с.196-210).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач заперечує доводи позивача про те, що підпис від імені ТОВ Луганське енергетичне обєднання в.о. генерального директора ОСОБА_2 в договорі проставлений невідомою, не уповноваженою особою.

Натомість позивачем на підтвердження вказаних обставин належних доказів у відповідності до вимог ст.ст.33-34 ГПК України не надано.

Наразі, як вбачається зі змісту позову, позивач просить визнати недійсним оспорюваний договір, вважаючи, що оскільки договір не було підписано повноважними представниками, отже сторонами не було досягнуто згоди на його укладення та не погоджено істотних умов, тобто правочин не було укладено.

Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку про помилковість доводів позивача та визнає їх необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до приписів статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Значення має факт недодержання вимог саме на момент вчинення правочину.

Зокрема, в п.2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11 розяснено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

Водночас господарським судам необхідно враховувати, що визнання договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Частиною 1 ст. 241 Цивільного кодексу України передбачено, що, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11 наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи зясовувати повязані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т.ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Відповідно до положень ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Господарським судом встановлено, що відповідно до інформації, яка міститься на сайті ://usr.minjust.gov.ua, щодо юридичної особи позивача, в графі «Прізвище імя, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридично особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи», зазначено, що такою особою є генеральний директор ОСОБА_3 (а.с.38-43).

Інформація щодо наявності обмежень відсутня.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що генеральний директор ОСОБА_3 був уповноважений від імені позивача укладати договір.

Суд зауважує про те, що до матеріалів справи позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин вчинено не уповноваженими сторонами особами (генеральним директором ОСОБА_3 та в.о. генерального директора ОСОБА_2 ), без необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Окремо суд звертає увагу також на те, що на підтвердження факту схвалення позивачем оспорюваного договору, прийняття його до виконання відповідачем до матеріалів справи долучені копії реєстрів здійснених позивачем платежів за поставлену йому активну електроенергію за травень, вересень 2015 року березень 2016 року, копії виписок по рахунку відповідача з банківської установи, а також копії виставлених відповідачем для оплати позивачу рахунки за вказаним договором (а.с.84-107; 148-160).

Зазначене свідчить про схвалення укладеного договору №57/186 про постачання електричної енергії від 01.03.2015 сторонами та його виконання.

Враховуючи вищевикладене, обставини зазначені у позовній заяві, не були доведені позивачем у встановленому законом порядку належними і допустимими засобами доказування, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання позову в сумі 1600 грн покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства Краснодонвугілля до Товариства з обмеженою відповідальністю Луганське енергетичне обєднання про визнання недійсним договору про постачання електричної енергії №57/186 від 01.03.2015, укладеного між сторонами, відмовити.

2. Витрати зі сплати судового збору в сумі 1600 грн покласти на позивача.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.06.2017.

Суддя О.В. Драгнєвіч