РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2017Справа №910/5149/17
за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Іллічівська"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про визнання договору недійсним

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Панченко Ю.В. - представник за довіреністю № 09 від 21.03.2017;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

30.03.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Іллічівська" з вимогами до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між сторонами договір про надання послуг з питань комерційної діяльності №ДПІ -26 від 09.01.2015 є фіктивним, оскільки відповідачем не було вчинено дій щодо виконання цього договору, а отже позивач вважає, що вказаний договір було укладено без наміру настання/створення правових наслідків за цим правочином, у зв'язку з чим позивач на підставі ст.ст. 215 та 234 Цивільного кодексу України просить суд визнати недійсним договір про надання послуг з питань комерційної діяльності №ДПІ -26 від 09.01.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2017 порушено провадження у справі № 910/5149/17 та справу призначено до розгляду на 18.04.2017.

У судовому засіданні 18.04.2017 представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для подання доказів, витребуваних ухвалою суду.

Враховуючи обґрунтованість клопотання позивача про відкладення розгляду справи, неявку представника відповідача у судове засідання та необхідність подання сторонами доказів у справі, суд відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відклав розгляд справи на 23.05.2017, про що виніс відповідну ухвалу.

У судове засідання 23.05.2017 з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання 23.05.2017 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується, зокрема, наявним поштовим поверненням ухвали від 03.04.2017 №374 з причиною повернення: за закінченням терміну зберігання, а також копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, відповідно до яких поштове відправлення з ухвалою суду від 18.04.2017 не вручене відповідачу під час доставки.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності відповідача в судовому засіданні 23.05.2017 до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 Господарського процесуального кодексу України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 23.05.2017 за відсутності представника відповідача, та з урахуванням процесуальних строків розгляду справи відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 23.05.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

09.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Іллічівська» (замовник, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець, відповідач) було укладено договір № ДПІ-26 про надання послуг з питань комерційної діяльності, відповідно до якого виконавець зобов'язується за винагороду надати послуги з питань комерційної діяльності, а саме з питань визначення напрямків розвитку бізнесу компанії замовника та управління змінами у 2015 році.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що виконавець надає замовнику послуги поетапно. Кожний етап послуг оформлюється актом прийому-передачі наданих послуг, в якому сторони погоджують ціну наданих на цьому етапі послуг.

Винагорода виконавця сплачується замовником протягом 5 робочих днів після підписання проміжних актів прийому-передачі наданих послуг. Остаточний розрахунок за цим договором здійснюється протягом 5 робочих днів після підписання остаточного акту прийому-передачі наданих послуг (п. 3.2. договору №ДПІ-26).

Згідно з п. 5.1. договору №ДПІ-26 останній набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.03.2015.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору №ДПІ-26 про надання послуг з питань комерційної діяльності від 09.01.2015, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що позивачем та відповідачем 06.03.2015 було підписано акт здавання-приймання за договором №ДПІ-26 про надання послуг з питань комерційної діяльності від 09.01.2015, згідно з яким відповідно до п. 1 договору виконавець надав замовнику послуги з питань комерційної діяльності, а саме з питань визначення напрямків розвитку бізнесу компанії замовника та управління змінами у 2015 році; вартість наданих консультантом послуг на день укладення цього акту сторонами погоджена та становить 250800,00 грн.; претензій один до одного сторони не мають (копія акту долучена до позову).

Судом встановлено, що 17.03.2015 позивачем було перераховано на користь відповідача 250800,00 грн. з призначенням платежу: оплата за надані послуги згідно з договором від 09.01.2015, акт від 06.03.2015, що підтверджується платіжним дорученням №228 від 17.03.2015 (копія платіжного доручення долучена до позову).

Позивач в обґрунтування своїх вимог вказує на те, що укладений між сторонами договір про надання послуг з питань комерційної діяльності №ДПІ -26 від 09.01.2015 є фіктивним, оскільки відповідачем не було вчинено дій щодо виконання цього договору, а отже позивач вважає, що вказаний договір було укладено без наміру настання/створення правових наслідків за цим правочином, у зв'язку з чим на підставі ст.ст. 215 та 234 Цивільного кодексу України позивач просить суд визнати недійсним договір про надання послуг з питань комерційної діяльності №ДПІ -26 від 09.01.2015.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Позивач серед підстав позову вказує на те, що спірний договір є фіктивним, оскільки відповідачем як виконавцем за цим правочином не було вчинено дій, спрямованих на настання правових наслідків.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Водночас, позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що відповідач, вчиняючи оспорюваний договір №ДПІ-26 про надання послуг з питань комерційної діяльності від 09.01.2015, заздалегідь мав намір, умисел його не виконувати, тобто мав інші цілі, ніж передбачені оспорюваним договором, та відповідно воля відповідача була іншою, ніж об'єктивне волевиявлення.

Більше того, відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як встановлено судом, пунктом 3.1. договору №ДПІ-26 передбачено, що виконавець надає замовнику послуги поетапно. Кожний етап послуг оформлюється актом прийому-передачі наданих послуг, в якому сторони погоджують ціну наданих на цьому етапі послуг.

Винагорода виконавця сплачується замовником протягом 5 робочих днів після підписання проміжних актів прийому-передачі наданих послуг. Остаточний розрахунок за цим договором здійснюється протягом 5 робочих днів після підписання остаточного акту прийому-передачі наданих послуг (п. 3.2. договору №ДПІ-26).

Як встановлено судом, позивачем та відповідачем 06.03.2015 було підписано акт здавання-приймання за договором №ДПІ-26 про надання послуг з питань комерційної діяльності від 09.01.2015, згідно з яким відповідно до п. 1 договору виконавець надав замовнику послуги з питань комерційної діяльності, а саме з питань визначення напрямків розвитку бізнесу компанії замовника та управління змінами у 2015 році; вартість наданих консультантом послуг на день укладення цього акту сторонами погоджена та становить 250800,00 грн.; претензій один до одного сторони не мають (копія акту долучена до позову).

Як встановлено судом, 17.03.2015 позивачем було перераховано на користь відповідача 250800,00 грн. з призначенням платежу: оплата за надані послуги згідно з договором від 09.01.2015, акт від 06.03.2015 (копія платіжного доручення долучена до позову).

Так, наведені докази, що були подані самим позивачем, повністю спростовують твердження позивача про те, що в момент укладення договору №ДПІ-26 про надання послуг з питань комерційної діяльності від 09.01.2015 відповідач мав намір, умисел його не виконувати, тобто мав інші цілі, ніж передбачені оскаржуваним договором.

Більше того, з огляду на те, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину, а у випадку, якщо навіть хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним, беручи до уваги встановлені обставини стосовно того, що самим позивачем було вчинено дії щодо досягнення правового результату за договором №ДПІ-26 про надання послуг з питань комерційної діяльності від 09.01.2015 та самим позивачем у позові зазначено, що на виконання договору ним було сплачено відповідачу кошти, однак останній, за твердженням позивача, свої обов'язки виконувати не мав наміру, зважаючи також на обставини підписання сторонами до акту здавання-приймання за договором №ДПІ-26 про надання послуг з питань комерційної діяльності від 09.01.2015, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати укладений договір №ДПІ-26 про надання послуг з питань комерційної діяльності від 09.01.2015 фіктивним.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на недоведеність викладених у позові обставин, позов Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Іллічівська" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору №ДПІ-26 про надання послуг з питань комерційної діяльності від 09.01.2015 недійсним не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відмовою в позові, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 30.05.2017

Суддя І.М. Отрош