КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2017 р. Справа№ 910/3820/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Калатай Н.Ф.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Степанець О.В.,

від позивача Тиліпський Д.В. довіреність № б/н від 26.05.2016 року

від позивача Сащук Д.П. довіреність № 543 від 09.03.2016 року

від відповідача Карпінський С.В. довіреність № 19/3-02/191 від 14.11.2016 року

розглянувши матеріали апеляційної скарги

Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк"

на рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2016 року

у справі №910/3820/16 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Корпоративного недержавного фонду Національного банку України, м. Київ,

до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", м. Київ,

про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Корпоративний недержавний фонд Національного банку України подав до господарського суду міста Києва позов до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів.

Рішенням господарського суду м. Києва від 29.04.2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2016 року позов задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів №4861-ДД/2014-228КП-3/3 від 15 серпня 2014 року, укладений між Корпоративним недержавним пенсійним фондом Національного банку України та Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України".

Постановою Вищого господарського суду України від 28.09.2016 року рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.12.2016 року у справі №910/3820/16 позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів №4861-ДД/2014-228КП-3/3 від 15.08.2014 року, укладений між Корпоративним недержавним фондом Національного банку України та Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України". Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на користь Корпоративного недержавного фонду Національного банку України 1378,00 грн. судового збору.

При прийнятті рішення місцевий господарський суду виходив з того, що договір купівлі-продажу цінних паперів №4861-ДД/2014;228КП-3/3 від 15.08.2014 року від 15.08.2014 року укладений з порушенням вимог п. 5, ч. 1, ст. 49 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», а саме з перевищенням особою, яка здійснює управління активами пенсійного фонду, під час укладення спірного договору, додаткового інвестування в цінні папери одного емітента більш як 5 відсотків загальної вартості пенсійних активів.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2016 року у справі №910/3820/16 в частині відмовлених в задоволені вимог та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не погоджується з прийнятим рішенням, оскільки воно не ґрунтується на допустимих доказах, а висновки не відповідають матеріалам справи. Зокрема, скаржник вказує, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи відповідача про те, що він не знав та не міг знати про наявність обмеження на укладення спірного правочину оскільки в свою чергу позивач не надав та судом не наведено жодного доказу, що АТ «Ощадбанк» знало або не могло не знати про те, що позивач на момент укладення спірного договору вже володіло цінними паперами ПАТ «Свіжачок» на суму 66 809 865, 72 грн.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно були відхилені доводи відповідача про те, що перед укладенням спірного договору відповідачем було вжито усіх можливих заходів щодо встановлення можливого факту порушення вимог п. 5, ч. 1, ст. 49 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2016 року у справі №910/3820/16 прийнято до провадження у складі: Агрикової О.В. (головуючий), судді: Чорногуз М.Г., Жук Г.А. та призначено її розгляд на 13.02.2017 року.

13.02.2017 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

13.02.2017 року у справі №910/3820/16 оголошено перерву на 02.03.2017 року.

У зв'язку з участю судді Чорногуза М.Г. у форумі, який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 5.1, Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Київському апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів від 03.02.2016 року, автоматизованою системою здійснено заміну судді Чорногуза М.Г. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано протокол.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2016 року у справі №910/3820/16 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Агрикової О.В. (головуючий), судді: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2016 року у справі №910/3820/16 прийнято до провадження у складі: Агрикової О.В. (головуючий), судді: Чорногуз М.Г., Жук Г.А.

В судовому засіданні 02.04.2017 року відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 06.04.2017 року.

06.04.2017 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшли додаткові пояснення в яких останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 06.04.2017 року відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 25.04.2017 року.

У зв`язку з відпусткою суддів Мальченко А.О. та Жук Г.А., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), розпорядженням № 09-53/1631/17 від 21.04.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/3820/16.

Відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, автоматизованою системою здійснено заміну суддів Мальченко А.О. та Жук Г.А. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано відповідний протокол.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2017 року, відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк" у справі №910/3820/16 сформовано колегію суддів у складі головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк" у справі №910/3820/16 прийнято до провадження у складі: Агрикової О.В. (головуючий), Чорногуз М.Г., Калатай Н.Ф. та призначено розгляд справи на 23.05.2017 року.

В судовому засіданні 23.05.2017 року представник позивача подав клопотання про зупинення провадження у справі, клопотання про витребування документів та клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Розглянувши подані позивачем клопотання, колегія суддів відхиляє їх виходячи з наступного.

Позивач у своєму клопотання про зупинення провадження просив зупинити провадження у справі №910/3820/16 для надсилання матеріалів справи до слідчих органів.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 79 ГПК України, господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою, зокрема, у випадку надсилання господарським судом матеріалів справи прокурору або органу досудового розслідування.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

При цьому, Господарський процесуальний кодекс України передбачає два види зупинення провадження у справі: обов'язковий, зазначений в законі, за наявності якого господарський суд зобов'язаний зупинити провадження у справі (ч. 1 ст. 79 ГПК України), і факультативний, необов'язковий для господарського суду, але який застосовується на його розсуд, зокрема, у випадку надсилання господарським судом матеріалів справи прокурору або органу досудового розслідування (п. 2 ч. 2 ст. 79 ГПК України).

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 79 ГПК України, необхідною передумовою для застосування такого необов'язкового виду зупинення провадження у справі мають бути обставини, що перешкоджають її розгляду по суті заявлених позовних вимог. Водночас надсилання господарським судом матеріалів до слідчих органів за відсутності прямої вказівки на це у законі не може мати на меті ініційоване судом отримання (добування) доказів.

Водночас, наслідком такого зупинення є порушення принципів рівності перед законом і судом (ст.42 ГПК України); змагальності (ст. 43 ГПК України), обов'язку доказування і подання доказів (ст. 33 ГПК України).

Згідно положень ст. 33 ГПК України, обов'язок доказування і подання доказів лежить на сторонах. В свою чергу, положення п. 2 ч. 2 ст. 79 ГПК України та ст. 90 ГПК України не пов'язують надіслання матеріалів справи до слідчих органів та зупинення у зв'язку із цим провадження у справі саме з неможливістю з'ясувати певні обставини при вирішенні господарського спору.

Отже, господарський суд, відповідно до норм процесуального закону, може вирішити справу незалежно від наслідків кримінального провадження на підставі оцінки доказів, поданих сторонами, відповідно до ст. 43 ГПК України, якою передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Разом з тим, позивачем у своєму клопотання не наведено обставин, які об'єктивно перешкоджають розгляду справи по суті заявлених позовних вимог, чи необхідності встановлення при здійсненні кримінального провадження таких обставин, які неможливо встановити судом в процесі розгляду даної справи, що не відповідає вимогам ст.ст. 32, 33, 43, 79 ГПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що зупинення провадження у даній справі до повернення її матеріалів з слідчих органів є неправомірним.

У клопотаннях про витребування документів позивач просить суд витребувати у Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку та ТОВ «Українське кредитно-рейтингове агентство» копію Рейтингового рішення С-20140423-SVZK-01 від 23.04.2014 року, рішення про присвоєння рейтингової оцінки «uaBBB-» випуску облігацій серії «А» ПАТ «Свіжачок», а також копії документів на підставі яких таке рішення приймалось. Також, позивач просив витребувати у Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку копію свідоцтва про включення до Державного реєстру уповноважених рейтингових агентств ТОВ «Українське кредитно-рейтингове агентство» та інформацію про включення до Державного реєстру уповноважених рейтингових агентств ТОВ «Українське кредитно-рейтингове агентство» станом на момент надання рейтингової оцінки. Крім того, позивач просив витребувати у позивача оригінал журналу (реєстру) вхідної поштової кореспонденції за період 12.08.2014 року - 12.09.2014 року.

Розглянувши клопотання позивача про витребування додаткових доказів, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Положеннями п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що звертаючись з клопотанням про витребування доказів до суду апеляційної інстанції, заявник, з огляду на вимоги частини першої статті 101 ГПК, повинен також обґрунтувати неможливість подання цих доказів до місцевого господарського суду. Така неможливість може бути зумовлена, зокрема, тим, що: сторона (сторони) заявляла в місцевому господарському суді клопотання про витребування в інших осіб відсутніх у неї (них) доказів, але зазначеним судом таке клопотання не задоволено; на час прийняття рішення місцевим господарським судом заявникові не було і не могло бути відомо про існування відповідних доказів; докази з'явилися після розгляду справи судом першої інстанції.

Колегія суддів наголошує на тому, що з аналізу наведеної статті слідує, що витребування доказу є правом, а не обов'язком суду. Суд вправі відхилити клопотання про витребування доказу, якщо цей доказ не стосується справи або недопустимий, а також якщо певні обставини підтверджено іншими доказами, які є в матеріалах справи.

Враховуючи, що позивачем при розгляді справи у суді першої інстанції ні усно, ні письмово не заявлялись клопотання про витребування доказів, зазначених в прохальній частині клопотань та належно й достатньо необґрунтовано необхідність витребування зазначених доказів для вирішення спору, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про витребування додаткових доказів.

Відтак, за результатом розгляду клопотань про витребування документів колегія суддів дійшла висновку, що розгляд даної справи на підставі зібраних доказів та їх аналізу в сукупності є можливим. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Отже, колегія суддів зазначає, що розумність тривалості провадження по судовій справі повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору. Відповідно до аналізу приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні суди.

Щодо клопотання про призначення судово-економічної експертизи колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 41 ГПК України з метою роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Проведення судової експертизи доручається компетентним організаціям чи безпосередньо спеціалістам, які володіють необхідними для цього знаннями.

Колегія суддів зазначає, що судова експертиза призначається тільки у разі, коли висновки експерта не можуть замінити інші докази, які знаходяться у матеріалах справи чи неможливо застосувати інші засоби доказування. У противному випадку це є затягуванням справи.

Аналогічну позицію висловлено Вищим господарським судом України у справі № 909/714/16 від 09.02.2017 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не вказано які саме обставини вказують на необхідність проведення експертизи, а матеріали справи місять достатньо відповідних доказів для винесення правомірного рішення.

Відтак, клопотання позивача про призначення судово-економічної експертизи колегією суддів відхиляється.

В судовому засіданні 23.05.2017 року представники сторін надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду. Представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу. Представники позивача просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню з наступних підстав.

Місцевим господарським судом встановлено, що 15.08.2014 року між ПАТ "Державний ощадний банк України" (продавець) та Корпоративним недержавним пенсійним фондом Національного банку України (покупець) укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №4861-ДД/2014-228КП-3/3. (том 1, а.с. 20-24).

Відповідно до п.1.1 договору продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується викупити, а саме прийняти та оплатити, наступні цінні папери (надалі в тексті постанови - "ЦП"): вид, тип, форма випуску цінних паперів - облігації іменні відсоткові звичайні (незабезпечені); емітент цінних паперів - Публічне акціонерне товариство "Свіжачок"; форма існування цінних паперів - бездокументарна; код за ЄДРПОУ емітента 35739825; серія А; дата погашення - з 15.08.2017р. по 30.08.2017р. (включно); міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів (ISIN) - UA; номер та дата свідоцтва НКЦПФР про реєстрацію випуску цінних паперів - №197/2/12, дата реєстрації 01/08/2012; номінальна вартість одного цінного таперу - 1000 грн.; кількість цінних паперів - 50000 штук; ринок - вторинний, біржовий.

Пунктом 2.1.1. договору передбачено, що продавець зобов'язується передати у власність покупця шляхом виконання зобов'язань, визначених п. 2.3. цього договору, а покупець зобов'язується купити ЦП, а саме оплатити та прийняти ЦП відповідно до п. 2.4. та 2.5. цього договору, в одну з наступних дат:

- 19.02.2015 р., при цьому сторони домовились про те, що виконання взаємних прав та обов'язків сторін за цим договором автоматично (без укладання додаткового договору до цього договору) переноситься на дату, зазначену в п. 2.1.1.2. цього договору (і не настає 19.02.2015 р.) у разі, якщо станом на 19.02.2015 р. Публічне акціонерне товариство "Свіжачок" () (надалі - емітент) повністю та належним чином виконає свої зобов'язання з виплати відсоткового доходу за п'ятий відсотковий період на користь продавця (як власника облігацій емітента) за облігаціями серії А (Свідоцтво Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про реєстрацію випуску облігацій підприємств №197/2/12, дата реєстрації 01.08.2012 р.) (надалі - облігації) на умовах та відповідно до Проспекту емісії облігацій Публічного акціонерного товариства "Свіжачок" (далі - Проспект емісії Облігацій) або

- 19.08.2015 р., керуючись частиною другою статті 212 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина), сторони домовились про повне припинення взаємних прав та обов'язків сторін за цим договором 19.08.2015 р. у разі, якщо емітент повністю та належним чином виконає свої зобов'язання з виплати відсоткового доходу за шостий відсотковий період за облігаціями та з викупу облігацій у продавця як власника облігацій емітента (у разі їх пред'явлення продавцем до викупу) на умовах та відповідно до Проспекту емісії облігацій.

Відповідно до п. 2.3. договору, з урахуванням умов, визначених у п.п. 2.1.1. цього договору, продавець зобов'язаний у зазначену в п.п. 2.1.1. цього договору відповідну дату, станом на яку відповідне зобов'язання емітента перед продавцем не було виконано відповідно до умов Проспекту емісії облігацій, передати ЦП у власність покупця шляхом надання розпоряджень про переказ ЦП на рахунок покупця у депозитарній установі, яка обслуговує рахунок в цінних паперах покупця, з дотриманням вимог законодавства України, після здійснення покупцем оплати в повному розмірі та належним чином загальної вартості ЦП відповідно до п. 2.5. цього договору, та за умови наявності технічної можливості проведення облікової операції продавцем.

У п.п. 2.1.1 цього договору встановлено, що покупець зобов'язується оплатити загальну вартість ЦП, що передаються за цим договором, у власність покупцю, в безготівковій формі не пізніше 14-00 зазначеної у п.п. 2.1.1. цього договору відповідної дати, станом на яку відповідне зобов'язання емітента перед продавцем не було виконано відповідно до умов Проспекту емісії облігацій, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця №364130201 в ГОУ AT "Ощадбанк", код установи банку 300465, код за ЄДРПОУ продавця 00032129.

Звертаючись до господарського суду позивач зазначає, що договір купівлі-продажу цінних паперів №4861-ДД/2014-228КП-3/3 від 15.08.2014 р. є фактично договором поруки, а відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" особи, що здійснюють управління активами пенсійних фондів, під час провадження такої діяльності не мають права використовувати пенсійні активи пенсійного фонду для забезпечення виконання будь-яких зобов'язань. Також, позивач зазначив, що спірний договір суперечить п.п. 2, 5 ч. 1 ст. 49 та п. 2 ч. 3 ст. 47 вказаного Закону, а тому в силу ст. 203 Цивільного кодексу України є недійсним.

Місцевий господарський суд задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що відповідач повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України на укладення спірного договору, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин. Інші доводи позивача місцевим судом відхлини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України).

В п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

На підставі ст. 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Однією із підстав визнання недійсним оспорюваного договору позивач зазначає, що даний договір є удаваним правочином, оскільки уклавши договір купівлі-продажу, позивач взяв на себе зобов`язання перед відповідачем погашати заборгованість позичальника (емітента) в разі виникнення проблем з обслуговуванням боргів, що свідчить про порушення ст. 40 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення».

Згідно приписів ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Отже, з огляду на ст. 235 ЦК України, встановлення обставин щодо удаваності правочину не має наслідком безумовне визнання такого правочину недійсним, а лише є підставою для встановлення дійсно вчиненого сторонами правочину, до якого і застосовуються відповідні, визначені ст. 215 ЦК України чи іншими нормами чинного законодавства правові наслідки в разі їх встановлення, а якщо буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не підпадає під ознаки ст. 215 ЦК України, не суперечить нормам законодавства і не порушує будь-чиїх прав, підстави для визнання такого правочину недійсним відсутні.

За змістом ч. 1 ст. 3 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок", цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, що має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Облігація - цінний папір, що посвідчує внесення його першим власником грошей, визначає відносини позики між власником облігації та емітентом, підтверджує зобов'язання емітента повернути власникові облігації її номінальну вартість у передбачений проспектом емісії (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) строк та виплатити доход за облігацією, якщо інше не передбачено проспектом емісії (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) (ч. 1 ст. 7 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок").

Відповідно до ст. 655, ч.ч. 1, 4 ст. 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

При цьому ч. 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Договір поруки по суті є способом забезпечення виконання зобов'язань, який полягає у залученні третьої особи - поручителя до основного зобов'язання, яке виникло між боржником та кредитором.

Враховуючи вищевикладене та те, що договір купівлі-продажу цінних паперів №4861-ДД/2014-228КП-3/3 від 15.08.2014 року направлений саме на передачу у власність Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України цінних паперів ПАТ "Свіжачок" за грошову суму (п.п.2.1, 2.3 Договору), колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відхилення доводів позивача про те, що Корпоративний недержавний пенсійний фонд Національного банку України поручився перед ПАТ "Ощадбанк" за виконання ПАТ "Свіжачок" своїх зобов'язань за облігаціями.

Відтак, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно врахував зміст договору купівлі-продажу цінних паперів №4861-ДД/2014-228КП-3/3 від 15.08.2014 року, а саме відсутність ознак з яких вбачається, що останній направлений на забезпечення виконання зобов'язань, а тому вірно відхилив доводи позивача, що позивач взяв на себе зобов'язання перед відповідачем погашати заборгованість емітента ПАТ "Свіжачок". Зазначене виключає можливість застосування ст. 235 ЦК України щодо удаваності угоди, про що зазначав позивач.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 47 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" встановлено, що пенсійні активи пенсійного фонду в цінних паперах не можуть включати цінні папери, які не пройшли лістинг на фондовій біржі, що відповідає вимогам, встановленим Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, та не перебувають в обігу на фондовій біржі, зареєстрованій у встановленому порядку, крім випадку, якщо кредитний рейтинг облігацій відповідає інвестиційному рівню за Національною рейтинговою шкалою, визначеною законодавством.

Аналогічні положення викладені в п. 5.5. Інвестиційної декларації Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

Суд першої інстанції встановив, що облігації Публічного акціонерного товариства "Свіжачок" не пройшли лістинг на фондовій біржі.

В матеріалах справи наявний лист №63 від 30.03.2016 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське кредитно-рейтингове агентство" (UCRA) (том 1, а.с. 157) з якого вбачається, що станом на 15.08.2016 року кредитний рейтинг випуску облігацій серії "А" ПАТ "Свіжачок" був наступним "uaBBB-" прогноз "стабільний" (рейтингове рішення С-20140423- SVZK-01 ВІД 23.04.2014 р.).

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутні підстави для визнання спірного правочину недійсним у зв'язку з його невідповідністю п. 2 ч. 3 ст. 47 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" оскільки на момент укладення спірного договору купівлі-продажу кредитний рейтинг облігацій відповідав інвестиційному рівню за Національною рейтинговою шкалою.

Щодо доводів апеляційної скарги про те що, суд першої інстанції встановивши факт суперечності спірного договору приписам п.5 ч.1 ст. 49 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення", безпідставно відхилив доводи відповідача про те, що він не знав та не міг знати про наявність обмежень на укладання спірного договору, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 49 вищевказаного Закону України особа, що здійснює управління активами пенсійного фонду, під час провадження нею такої діяльності не має права придбавати або додатково інвестувати в цінні папери одного емітента більш як 5 відсотків загальної вартості пенсійних активів (крім цінних паперів, погашення та отримання доходу за якими гарантовано Кабінетом Міністрів України, та у випадках, визначених цим Законом).

Аналогічні положення викладені в п. 5.2. Інвестиційної декларації Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

З огляду на приписи статей 92, 237-239, 241, 249 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстав порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення сам по собі факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Частиною 1 ст. 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Припис абз. 1 ч. 3 ст. 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абз. 2 ч. 3 ст. 92 ЦК України).

Таким чином, слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо такі обмеження передбачені законом (наприклад, абз. 2 ч. 2 ст. 98 ЦК України) (п. 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Обмеження повноважень КНПФ НБУ на укладення спірного правочину, що здійснює управління активами пенсійного фонду передбачені Законом України "Про недержавне пенсійне забезпечення", у вигляді обмеження щодо придбання або додатково інвестування в цінні папери одного емітента більш як 5 відсотків загальної вартості пенсійних активів. Таким чином, обов'язок відповідача при укладанні спірного договору був з'ясувати обставини щодо наявності таких обмежень.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно. Зокрема, у даному випадку, відповідач достеменно знавши про обмеження встановлені у п.5 ч.1 ст. 49 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" та про той факт, що позивач володіє 76,9981 % частки у статутному фонді ПАТ «СвіжачОк» (Т.2.ас.73) повинен був, проявивши принаймні розумну обачність, з'ясувати призведе продаж зазначених Облігації до порушення вимог вищезгаданого Закону.

Матеріали справи містять лист ПАТ «СвіжачОк» до відповідача № 263/0714 від 30.07.2014р. з якого вбачається, що останній був повідомлений про той факт, що позивач є власником 98,5 % акцій товариства і володіє облігаціями ПАТ «СвіжачОк».

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з обмеженої виписки про стан рахунку в цінних паперах станом на 15.08.2015 р. Корпоративний недержавний пенсійний фонд Національного банку України володів акціями (іменними простими, бездокументарними) ПАТ "Свіжачок" у кількості 55416100 шт. загальною номінальною вартістю 55416100,00 грн., а також облігаціями (іменними відсотковими, бездокументарними, серії "А") у кількості 9186 шт. загальною номінальною вартістю 9186000,00 грн. (том 1, а.с. 185-186).

Також, в матеріалах справи наявний лист Національного банку України №19-0004/15083 від 19.02.2016 року станом на 15.08.2014 р. акції ПАТ "Свіжачок" у кількості 55416100 шт. вартістю 55416100,00 грн. складали 3,58% від загальної вартості активів КНПФ НБУ; облігації у кількості 9186 шт. вартістю 9186000,00 грн. складали 0,57% від загальної вартості активів КНПФ НБУ, а облігації у кількості 50000 шт. вартістю 50000000,00 грн. які мають бути передані за умовами спірного договору складають 3,11% від загальної вартості активів КНПФ НБУ. При цьому, за умови придбання цінних паперів за договором купівлі-продажу цінних паперів №4861-ДД/2014-228КП-3/3 від 15.08.2014 р., частка інвестованих активів у цінні папери емітента ПАТ "Свіжачок" буде становити 7,3%.

На момент укладення договору купівлі-продажу цінних паперів №4861-ДД/2014-228КП-3/3 від 15.08.2014 р. відомості про цінні папери Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України були розміщені на сайті http://www.bank.gov.ua/, а тому в силу ст. 35 ГПК України є загальновідомими та не потребують доказування.

Посилання відповідача на лист №75-104/44897 від 15.08.2014 р., є безпідставним, оскільки у вказаному листі йдеться лише про те, що загальна номінальна вартість облігацій ПАТ "Свіжачок" в сумі 50000000,00 грн. не перевищує 5% загальної вартості активів КНПФ НБУ, що відповідає дійсності.

Відповідно до ч.2 ст.49 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" під час провадження діяльності, пов'язаної з інвестуванням пенсійних активів корпоративного пенсійного фонду, дозволяється придбавати або додатково інвестувати в цінні папери, емітентами яких є засновники такого фонду, не більш як 5 відсотків загальної вартості пенсійних активів, з дотриманням інших вимог щодо складу і структури пенсійних активів, установлених цим Законом, а протягом перших п'яти років з початку заснування таких фондів - не більш як 10 відсотків загальної вартості пенсійних активів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів №4861-ДД/2014-228КП-3/3 від 15 серпня 2014 року.

Одночасно, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судові витрати за подання позовної заяви та розгляд апеляційної скарги на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк" на рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2016 року у справі №910/3820/16 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2016 року у справі №910/3820/16 залишити без змін.

3.Справу №910/3820/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Н.Ф. Калатай

М.Г. Чорногуз