РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2017Справа №910/3581/17

За позовом Львівської міської ради

до Львівської обласної ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку

Львівської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- Управління майном спільної власності Львівської обласної ради

про визнання незаконним та скасування рішення

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Чижович І. З. - довіреність № 2901- вих.-547 від 30.05.2017;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи-1: Чижович І. З. - довіреність № 2302-вих-92 від 11.01.17 р.;

від третьої особи-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Львівська міська рада (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Львівської обласної ради (далі - відповідач) про визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради від 26.02.2008 № 477 "Про питання врегулювання прав власності на об'єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області" в частині п. 6 про оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області в особі обласної ради, зокрема, на відділення фтизіопульмонології, "А-2", загальною площею 417,4 кв.м., гараж "Б-1" загальною площею 30,2 кв.м. в будинку № 24 на вул. Лемківській № 24 у м. Львові; пульмонологічне та фтизіопедіатричне відділення в будинку № 14 на вулиці Устияновича загальною площею 432,3 кв.м.; будівлі в будинку № 274 на вулиці Замарстинівській у м. Львові (будівля харчоблоку "В-1") загальною площею 530, 7 кв.м., лікувальний корпус "Б-3" загальною площею 818,9 кв.м., адмінкорпус "Н-1" загальною площею 90,4 кв.м., водокачка "Л-1" загальною площею 19,0 кв.м., пральня-котельня "Г-2" загальною площею 294,6 кв.м., хлораторна "Ж-1" загальною площею 13,3 кв.м., аптека "З-1""З'-1" загальною площею 65, 8 кв.м., водокачка "О-1" загальною площею 15,6 кв.м., гараж "Е-1" загальною площею 123,3 кв.м., овочесховище "М-1" загальною площею 70,6 кв.м., погріб "Д-1" 16,0 кв.м., дезкамера, столярна майстерня "Є-1", "Є'-1" загальною площею 73,9 кв.м., майстерня "К-1" загальною площею 75,7 кв.м., дорога І, тротуар ІІ, хідник з бетонних плит ІІІ, огорожа № 1; назва балансоутримувача - Централізована бухгалтерія міських медичних установ № 1), гараж з коморою "Б-1", загальною площею 44,6 м.кв. в будинку № 233 на вул. Личаківській; другий лікувальний корпус, "А-2", загальною площею 139,6 кв.м., гараж "В", загальною площею 20,3 кв.м. в будинку № 81 на вулиці Замарстинівській у м. Львові; лікувальний корпус "А-2" загальною площею 906,3 кв.м., гараж "Б" загальною площею 18,3 кв.м., паливна "В" загальною площею 16,9 кв.м. в будинку № 4а на вул. Кордуби, головний лікувальний корпус "А-2" загальною площею 757, 2 кв.м., гараж "Б" загальною площею 38,1 кв.м., огорожі №1 по №3, хвіртка №4, ворота №5, замощення І, замощення ІІ в будинку № 83 на вул. Замарстинівській у м. Львові.

Одночасно, представником позивача було подано заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на розпорядження нерухомим майном, яке зазначено в оспорюваному рішенні.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.03.2017 порушено провадження у справі № 910/3581/17, її розгляд призначено на 29.03.2017 року.

24.03.2017 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 29.03.2017 року представник позивача підтримав подану заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, подав заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, а також подав клопотання про проведення судових засідань у справі №910/3581/17 в режимі відеоконференції.

Представник відповідача в судове засідання 29.03.2017 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.03.2017 року, на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 12.04.2017 року.

При цьому, суд відклав розгляд поданого позивачем клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову до встановлення фактичних обставин справи.

Представником відповідача в судовому засіданні 12.04.2017 року заявлено клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління майном спільної власності Львівської обласної ради.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.04.2017 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 26.04.2017 року.

24.04.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, заяву про застосування строків позовної давності та клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, а також відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.04.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 19.05.2017 року.

03.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи-2 подані письмові пояснення у справі.

В судовому засіданні 19.05.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 31.05.2017 року.

31.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані письмові заперечення щодо обставин, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву, а також заяву про вжиття заходів до забезпечення позову.

В судовому засіданні 31.05.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник третьої особи-1 в судовому засіданні 31.05.2017 року надав пояснення щодо заявлених позовних вимог.

Представники відповідача та третьої особи-2 в судове засідання 31.05.2017 року не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до пунктів 3.9., 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Як на тому наголошено у пункті 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка повноважних представників відповідача та третьої особи-2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Разом з тим, суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Застосовуючи відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Крім того, розглянувши в судовому засіданні 31.05.2017 року заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, суд вирішив відмовити в її задоволенні, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За змістом вказаної статті, заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом, як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

При цьому, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна навести доводи адекватності засобу забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Згідно зі ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наступних умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів до забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди щодо виконання рішення суду.

Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду, адже інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Як на тому наголошено у пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.

При цьому, сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

З цією метою, та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує застосування певного заходу до забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що предметом заявленого позову є вимога про визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради від 26.02.2008 № 477 "Про питання врегулювання прав власності на об'єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області" в частині п. 6 про оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області в особі обласної ради, зокрема, на відділення фтизіопульмонології, "А-2", загальною площею 417,4 кв.м., гараж "Б-1" загальною площею 30,2 кв.м. в будинку № 24 на вул. Лемківській № 24 у м. Львові; пульмонологічне та фтизіопедіатричне відділення в будинку № 14 на вулиці Устияновича загальною площею 432,3 кв.м.; будівлі в будинку № 274 на вулиці Замарстинівській у м. Львові (будівля харчоблоку "В-1") загальною площею 530, 7 кв.м., лікувальний корпус "Б-3" загальною площею 818,9 кв.м., адмінкорпус "Н-1" загальною площею 90,4 кв.м., водокачка "Л-1" загальною площею 19,0 кв.м., пральня-котельня "Г-2" загальною площею 294,6 кв.м., хлораторна "Ж-1" загальною площею 13,3 кв.м., аптека "З-1""З'-1" загальною площею 65, 8 кв.м., водокачка "О-1" загальною площею 15,6 кв.м., гараж "Е-1" загальною площею 123,3 кв.м., овочесховище "М-1" загальною площею 70,6 кв.м., погріб "Д-1" 16,0 кв.м., дезкамера, столярна майстерня "Є-1", "Є'-1" загальною площею 73,9 кв.м., майстерня "К-1" загальною площею 75,7 кв.м., дорога І, тротуар ІІ, хідник з бетонних плит ІІІ, огорожа № 1; назва балансоутримувача - Централізована бухгалтерія міських медичних установ № 1), гараж з коморою "Б-1", загальною площею 44,6 м.кв. в будинку № 233 на вул. Личаківській; другий лікувальний корпус, "А-2", загальною площею 139,6 кв.м., гараж "В", загальною площею 20,3 кв.м. в будинку № 81 на вулиці Замарстинівській у м. Львові; лікувальний корпус "А-2" загальною площею 906,3 кв.м., гараж "Б" загальною площею 18,3 кв.м., паливна "В" загальною площею 16,9 кв.м. в будинку № 4а на вул. Кордуби, головний лікувальний корпус "А-2" загальною площею 757, 2 кв.м., гараж "Б" загальною площею 38,1 кв.м., огорожі №1 по №3, хвіртка №4, ворота №5, замощення І, замощення ІІ в будинку № 83 на вул. Замарстинівській у м. Львові.

В заявленому клопотанні позивач просить суд вжити заходів до забезпечення позову шляхом заборони Львівській обласній раді вчиняти будь-які дії, спрямовані на розпорядження будівлями відділення фтизіопульмонології «А-2» загальною площею 417,4 кв.м., гараж «Б-1» загальною площею 30,2 кв.м. в будинку № 24 на вулиці Лемківській у м. Львові; Пульмонологічного та фтизіопедіатричного відділення в будинку № 14 на вулиці Устияновича, загальною площею 432,3 кв.м., гараж з коморою «Б-1», загальною площею 44,6 кв.м. в будинку № 233 на вулиці Личаківській.

В обґрунтування заявленого клопотання позивач вказує на те, що як вбачається із проекту рішення Львівської обласної ради "Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області" має бути припинено вищевказані комунальні заклади охорони здоров'я, в процесі реорганізації вивільнені приміщення планують приватизувати способом аукціону.

Отже, предмет позову у даній справі стосується визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради від 26.02.2008 № 477 "Про питання врегулювання прав власності на об'єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області" в частині п. 6, тоді як заявлений позов не містить вимог про витребування зазначеного у заяві про вжиття заходів до забезпечення позову майна, вирішення питання про право власності на вказане майно або право розпорядження чи право користування ним.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що нерухоме майно, щодо якого позивач просить вжити заходів до забезпечення позову, не є предметом позову у даній справі, оскільки заявлений Львівською міською радою позов стосується лише визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради від 26.02.2008 № 477 "Про питання врегулювання прав власності на об'єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області" в частині п. 6, і незалежно від результатів вирішення господарським судом спору у даній справі, видача наказу на примусове виконання рішення за вищевказаними позовними вимогами не провадиться, оскільки право позивача захищається шляхом скасування оспорюваного рішення, а не передачі майна чи вчинення певних дій. Таким чином, обставини, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у справі № 910/3581/17, відсутні.

В даному випадку, позивач не навів доказів, підтверджуючих необхідність вжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на розпорядження нерухомим майном, в той час як ніяких майнових вимог до відповідача у позові не заявлено.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правового зв'язку між обраним позивачем заходом до забезпечення позову і предметом позовних вимог, а заявлений позивачем спосіб забезпечення позову не співвідноситься з предметом заявленого ним позову, у зв'язку з чим вжиття заходів до забезпечення позову не забезпечить фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

За таких обставин, суд залишає подане позивачем клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову без задоволення.

У судовому засіданні 31.05.2017 року судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення присутніх у судових засіданнях представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.02.2008 року Львівською обласною радою було прийнято рішення № 477, відповідно до пункту 6 якого вирішено оформити право спільної власності територіальних громад Львівської області за Львівською обласною радою на наступні об'єкти нерухомого майна, які задовольняють потреби територіальних громад Львівської області:

1.Інфекційна клінічна лікарня:

м. Львів, вул. Пекарська,54: Ізолятор 434,0 м.кв., Лікарняний корпус 2831,0 м.кв., Склад матеріалів 49,2 м.кв., Харчоблок 819,0 м.кв., Котельня 344,0 м.кв., Гараж 61,0 м.кв., Приймальний покій 290,6 м.кв., Хлораторна 69,0 м.кв., Адмінкорпус 599,0 м.кв., Прохідна 2,4 м.кв., Лікувальний корпус 1950,0 м.кв., Овочесховище 137,6 м.кв., Димова труба В цілому Господарська будівля 391,5 м.кв.;

м. Львів, вул. Лисенка,41: Лікувальний корпус 178,0 м.кв., Склад хлораторної В цілому Гараж В цілому;

м. Львів, вул. Лисенка,43: Лікувальний корпус 678,0 м.кв.;

м. Львів, вул. Лисенка,45: Лікувальний корпус 1854,5 м.кв.;

м. Львів, вул. Кирила і Мефодія,22: Приймальний покій 138,4 м.кв., Гараж 28,0 м.кв., Склад 20,6 м.кв., Пральня 147,1 м.кв., Лікувальний корпус №1 500,5 м.кв.;

м. Львів, вул. Кирила і Мефодія,24: Лікувальний корпус №2 453,5 м.кв., Овочесховище 32,0 м.кв., Гараж 34,1 м.кв.;

2.Психоневрологічний диспансер:

м. Львів, вул. Коциловського,30: Диспансер 706,8 м.кв., Гараж 61,5 м.кв.;

м. Львів, вул. О.Басараб,2: Стаціонар 617,6 м.кв., Пральня 32,2 м.кв., Погріб 6,1 м.кв., Гараж зі складом 89,6 м.кв.;

3.Медичне об'єднання "Фтизіопульмонологія":

м. Львів, вул. Замарстинівська,274: Лікувальний корпус 785,2 м.кв., Адмінкорпус 88,5 м.кв., Водокачка 19,0 м.кв., Пральня 246,2 м.кв., Санпропускник 49,6 м.кв., Хлораторна 12,3 м.кв., Склад, морг 23,8 м.кв., Аптека 29,8 м.кв., Лікувальний корпус 343,8 м.кв., Водокачка 15,7 м.кв., Аптека 50,4 м.кв., Харчоблок 534,2 м.кв., Гараж 120,5 м.кв., Навіс 11,0 м.кв., Фільтр 28.4 м.кв., ГРП 0,8 м.кв., Матеріальний склад 32,5 м.кв., Овочесховище 72,0 м.кв., Погріб 10,8 м.кв., Конюшня 17,0 м.кв.;

4.Спеціальна загальноосвітня школа-інтернат для сліпих дітей №100:

м. Львів, вул. І.Франка,119 : Школа 2250,6 м.кв., Майстерня 328,0 м.кв., Котельня 145,0 м.кв., Склад 36,7 м.кв., Склад 5,7 м.кв., Гараж 23,7 м.кв., Трансформаторна 26,8 м.кв.;

5.Спеціальна загальноосвітня школа-інтернат Марії Покрови для глухих дітей:

м. Львів, вул. Личаківська,35: Школа 2541,2 м.кв.;

6.Спеціальна загальноосвітня школа-інтернат для дітей з вадами розумового розвитку №102:

м. Львів, вул. Пекарська,19: Навчальний корпус 1093,1 м.кв., Спальний корпус 793,5 м.кв., Навчально-виробнича дільниця 361,3 м.кв., Котельня, пральня 172,5 м.кв., Склад 28,2 м.кв.;

7.Спеціальна загальноосвітня школа-інтернат для дітей з вадами розумового розвитку №104:

м. Львів-Брюховичі, вул. Незалежності України,1: Майстерня столярна 273,9 м.кв., Майстерня швейна 116,0 м.кв., Кухня 285,8 м.кв., Гараж 123,3 м.кв., Котельня 130,2 м.кв., Медкабінет 95,9 м.кв., Навчальний корпус 1004,0 м.кв., Санвузол 40,2 м.кв., Склад 176,6 м.кв., Склад 49,0 м.кв., Спальний корпус №1 853,3 м.кв., Спальний корпус №2 170,6 м.кв., Майстерня столярна 169,2 м.кв., Вбиральня 35,6 м.кв.;

8. Спеціальна загальноосвітня школа-інтернат для дітей з важкими порушеннями мови:

м. Львів, вул. Короленка,1: Житлово-спальний корпус 1827,2 м.кв., Навчальний корпус №1 708,6 м.кв., Навчальний корпус №2 209,6 м.кв., Харчоблок 846,0 м.кв., Прохідна 16,0 м.кв., Магазин 112,5 м.кв., Навчальні майстерні 190,3 м.кв., Гараж 124,4 м.кв., Льох 52,5 м.кв., Вбиральня 21,2 м.кв.;

9. м. Львів, вул. Короленка, 1а: Кінотеатр ім. Короленка 380,7 м.кв.,

10.Загальноосвітня санаторна школа-інтернат для дітей з серцево-судинними захворюваннями №1:

м. Львів, вул. Остроградських,1: Школа 5624,5 м.кв., Спальний корпус 934,1 м.кв., Господарський корпус 465,0 м.кв., Склад 27,3 м.кв., Склад 67,2 м.кв., Сарай 34,3 м.кв., Оранжерея 24,5 м.кв.;

11. Спеціальна загальноосвітня школа-інтернат для дітей з малими та затухаючими формами туберкульозу та зі зниженим зором №9:

м. Львів-Винники, вул. Галицька,88а: Навчальний корпус 2245,0 м.кв., Спальний корпус 2391,0 м.кв., Харчоблок 397,0 м.кв., Господарський корпус 519,0 м.кв.;

12.Навчально-реабілітаційний центр "Мрія" для дітей із затримкою психічного розвитку:

м. Львів, вул. Лисенка,53: Навчально-виробничий корпус 486,7 м.кв., Спальня хлопчача 871,7 м.кв., Спальня дівчача 411,7 м.кв., Столярна майстерня 79,3 м.кв., Столярно-слюсарна майстерня 92,6 м.кв., Навчальний корпус 2125,1 м.кв., Гараж 70,6 м.кв., Веранда 97,1 м.кв.;

13. Навчально-реабілітаційний центр для дітей з вадами зору "Левеня":

м. Львів, вул. Володимира Великого, 87а: Приміщення центру 2943,6 м.кв.;

14. Сокальський РВК, Львівська обл., м. Сокаль, вул. Семенюка,2: Будівля військкомату В цілому;

15. Радехівський РВК, Львівська обл., м. Радехів, вул. Стоянівська,23: Будівля військкомату В цілому;

16. Червоноградський МВК, Львівська обл., м.Червоноград, вул. Шевська,1а: Будівля військкомату В цілому;

17.Пустомитівський РВК, Львівська обл., м Пустомити, вул. Грушевського,36: Будівля військкомату В цілому;

18.Стрийський ОМВК, Львівська обл., м Стрий, вул. Нижанківського,6: Адмінбудинок 452,5 м.кв., Адмінбудинок 269,9 м.кв., Гараж 107,2 м.кв., Електропідстанція 10,5 м.кв.;

19. Сколівський РВК

Львівська обл., м. Сколе, майдан Незалежності, 4: Адмінбудинок 470,3 м.кв., Альтанка 16,2 м.кв., Вбиральня 5,7 м.кв.;

20. Миколаївський РВК, Львівська обл., м. Миколаїв, пл. Ринок, 16: Адмінбудинок 178,4 м.кв., Сарай 89,8 м.кв., Конюшня 105,3 м.кв., Туалет 2,6 м.кв.;

21. Бродівський РВК, Львівська обл., м. Броди, вул. 22 Січня, 16: Будівля військкомату В цілому;

22. Золочівський РВК, Львівська обл., м. Золочів, вул. Січових Стрільців, 22: Будівля військкомату В цілому.

02.12.2008 року Львівською обласною радою було прийнято рішення № 767 «Про внесення змін та доповнень до рішень Львівської обласної ради», пунктом 4 якого вирішено внести нести до пункту 6 рішення Львівської обласної ради від 26.02.2008 р. №477 "Про питання врегулювання прав власності на об'єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області" зміни, доповнивши його підпунктами 27, 28, 29, 30 такого змісту:

27. Львівський обласний державний клінічний лікувально-діагностичний кардіологічний центр, м. Львів, вул. Кульпарківська, 35: Трансформаторна підстанція 42,4 м.кв., Тепловий пункт В цілому;

28. КП ЛОР "Нерухомість та майно", м. Львів, вул. В.Винниченка, 4: Антресоль над 3-м поверхом (нежитлові приміщення №№ 13-1, 13-2,13-3,13-4, 13-5, 13-6, І, ІІ, ІІІ) 154,9 м.кв.;

29. Львівська обласна організація ФСТ "Колос", Львівська обл., Турківський р-н, с. Розлуч, вул. І. Франка, 14: Корпус №1 311,5 м.кв., Спортивний зал 352,7 м.кв., Котельня корпусу № 1 19,9 м.кв., Гараж 70,8 м.кв., Артезіанська свердловина 10,1 м.кв., Санвузол 6,2 м.кв., Огорожа В цілому;

30. КЗ ЛОР "Медичне об'єднання "Фтизіопульмонологія":

м. Львів, вул. Личаківська, 233: І фтизіатричне відділення 351,7 м.кв.;

м. Львів, вул. Устияновича, 14: Пульмонологічне та фтизіопедіатричне відділення 433,0 м.кв.

Рішенням Львівської обласної ради № 937 від 30.06.2009 «Про внесення змін та доповнень до рішень обласної ради» було вирішено внести такі зміни до рішення Львівської обласної ради від 26.02.2008 р. № 477 "Про питання врегулювання прав власності на об'єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області":

1.1. Підпункт 1 пункту 6 доповнити в частині "Назва будівлі" та "Площа" рядками такого змісту:

- "Гараж", "50,6";

- "Киснева станція", "25,3";

- "Естакада", "В цілому".

1.2. Підпункт 1 пункту 6 доповнити в частині "Адреса", "Назва будівлі" та "Площа" рядком такого змісту:

- " м. Львів, вул. Пекарська,56", "Аптека", "471,6".

1.3. Підпункт 3 пункту 6 доповнити в частині "Назва будівлі" та "Площа" рядками такого змісту:

- "Дезкамера зі столярною майстернею", "73,9";

- "Замощення №1, №2, №3", "В цілому";

- "Очисні споруди.", "В цілому";

- "Огорожа", "В цілому".

1.4. Підпункт 30 пункту 6 доповнити в частині "Адреса", "Назва будівлі" та "Площа" рядками такого змісту:

- " м. Львів, вул. Личаківська,233", "Гараж з коморою", "44,6";

- " м. Львів, вул. Личаківська,233", "Гараж ", "24,2";

- " м. Львів, вул. Лемківська,24", "Відділення фтизіопульмонології ", "417,4";

- " м. Львів, вул. Лемківська,24", "Гараж ", "30,2".

1.5. Підпункт 32 пункту 6 доповнити в частині "Назва будівлі" та "Площа" рядком такого змісту:

- "Головний корпус", "3580,5".

1.6. Пункт 6 доповнити підпунктами 37-43 такого змісту:

37. ДПКТП "Львівхарчопром", м. Львів, вул. Вітовського,18: Адмінбудинок 3014,2 м.кв.;

38. Відсутній, м. Львів,вул. Шевченка, 186: Прохідна 24,3 м.кв., Адмінкорпус 332,2 м.кв., Склад 453,7 м.кв.;

39. Львівська обласна організація ФСТ "Колос", Турківський р-н, с. Розлуч, вул. І. Франка, 14: Пожежне водоймище 961,9 м.кв.;

40. КЗ ЛОР "Львівський міський шкірно-венерологічний диспансер":

м. Львів, вул. Замарстинівська,81: Другий лікувальний корпус 139,6 м.кв.;

м. Львів, вул. Замарстинівська,83: Головний лікувальний корпус 757,2 м.кв., Склад деззасобів і гараж 20,3 м.кв., Споруда гаража (прибудова) 38,1 м.кв., Погріб 35,1 м.кв., Замощення №1, №2 В цілому, Огорожа №1,№2,№3 В цілому, Хвіртка №4 В цілому, Ворота №5 В цілому;

м. Львів, вул. Кордуби, 4а: Лікувальний корпус 906,3 м.кв., Гараж 18,3 м.кв., Паливна 16,9 м.кв.;

41. КЗ ЛОР "Дитячий ревмокардіологічний санаторій":

м. Львів, вул. Коновальця,116: Корпус №1 382,8 м.кв., Огорожа В цілому, Фонтан В цілому, Замощення В цілому;

м. Львів, вул. Коновальця,114: Корпус №2 189,1 м.кв., Столова 54,8 м.кв., Овочесховище 27,1 м.кв., Гараж 17,4 м.кв., Склад 18,8 м.кв., Огорожа В цілому, Ворота В цілому, Замощення В цілому;

42. КЗ ЛОР "Дитячий туберкульозний санаторій", м. Львів, вул. Антоновича,80: Лікарняний корпус 396,3 м.кв., Лабораторний корпус 39,4 м.кв., Хвіртка В цілому, Ворота В цілому, Огорожа В цілому, Замощення В цілому;

43. КЗ ЛОР "Будинок дитини №2 з пораженням центральної нервової системи і порушенням психіки":

м. Львів, вул. Антоновича,117: Корпус №1 732,6 м.кв., Ворота В цілому, Огорожа В цілому, Замощення В цілому;

м. Львів, вул. Гіпсова,40б: Корпус №3 546,4 м.кв., Гараж 108,1 м.кв., Гараж 21,2 м.кв., Овочесховище 36,2 м.кв., Альтанка 35,8 м.кв., Ворота В цілому, Огорожа В цілому, Замощення В цілому;

м. Львів, вул. Житомирська,8а: Корпус №2 491,4 м.кв., Альтанка 40,8 м.кв., Хвіртка В цілому, Огорожа В цілому, Замощення В цілому.

Позивач вважає, що вищевказане рішення Львівської обласної ради в частині оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області в особі Львівської обласної ради, зокрема на відділення фтизіопульмонології, "А-2", загальною площею 417,4 кв.м., гараж "Б-1" загальною площею 30,2 кв.м. в будинку № 24 на вул. Лемківській № 24 у м. Львові; пульмонологічне та фтизіопедіатричне відділення в будинку № 14 на вулиці Устияновича загальною площею 432,3 кв.м.; будівлі в будинку № 274 на вулиці Замарстинівській у м. Львові (будівля харчоблоку "В-1") загальною площею 530, 7 кв.м., лікувальний корпус "Б-3" загальною площею 818,9 кв.м., адмінкорпус "Н-1" загальною площею 90,4 кв.м., водокачка "Л-1" загальною площею 19,0 кв.м., пральня-котельня "Г-2" загальною площею 294,6 кв.м., хлораторна "Ж-1" загальною площею 13,3 кв.м., аптека "З-1""З'-1" загальною площею 65, 8 кв.м., водокачка "О-1" загальною площею 15,6 кв.м., гараж "Е-1" загальною площею 123,3 кв.м., овочесховище "М-1" загальною площею 70,6 кв.м., погріб "Д-1" 16,0 кв.м., дезкамера, столярна майстерня "Є-1", "Є'-1" загальною площею 73,9 кв.м., майстерня "К-1" загальною площею 75,7 кв.м., дорога І, тротуар ІІ, хідник з бетонних плит ІІІ, огорожа № 1; назва балансоутримувача - Централізована бухгалтерія міських медичних установ № 1), гараж з коморою "Б-1", загальною площею 44,6 м.кв. в будинку № 233 на вул. Личаківській; другий лікувальний корпус, "А-2", загальною площею 139,6 кв.м., гараж "В", загальною площею 20,3 кв.м. в будинку № 81 на вулиці Замарстинівській у м. Львові; лікувальний корпус "А-2" загальною площею 906,3 кв.м., гараж "Б" загальною площею 18,3 кв.м., паливна "В" загальною площею 16,9 кв.м. в будинку № 4а на вул. Кордуби, головний лікувальний корпус "А-2" загальною площею 757, 2 кв.м., гараж "Б" загальною площею 38,1 кв.м., огорожі №1 по №3, хвіртка №4, ворота №5, замощення І, замощення ІІ в будинку № 83 на вул. Замарстинівській у м. Львові, прийняте всупереч норм чинного законодавства та з перевищенням наданих законом повноважень, а відтак підлягає скасуванню.

Зокрема, позивач посилається на те, що у відповідності до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» розмежування майна між власністю областей і власністю районів, міст обласного підпорядкування проводиться облвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів. Тобто, при такому розмежуванні повинно враховуватись взаємне волевиявлення його учасників.

Водночас, за твердженням позивача, Львівська міська рада як орган місцевого самоврядування, що здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, не вчиняла жодних дій, які б могли засвідчити волевиявлення територіальної громади м. Львова на передання об'єктів нерухомого майна за вищевказаними адресами, що знаходиться на території м. Львів як адміністративно-територіальної одиниці, у спільну власність територіальних громад області, і не оформляла жодним чином передання спірних об'єктів в управління Львівської обласної ради.

Також, позивач зазначає, що ухвалою Львівської міської ради від 10.06.1999 № 243 «Про питання комунальної власності м. Львова» визначено, що майно на території м. Львова, яке раніше належало до обласної комунальної власності, вважається власністю територіальної громади м. Львова.

Таким чином, позивач вважає, що з огляду на відсутність рішення Львівської міської ради про надання згоди на вилучення або передання об'єктів нерухомого майна за вищевказаними адресами, спірні об'єкти нерухомого майна за своєю правовою природою не можуть задовольняти спільні потреби територіальних громад Львівської області, а оскаржуване рішення прийнято з порушенням п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю».

Одночасно, позивач вказує на те, що оспорюваним рішенням фактично без жодної на те правової підстави самовільно проведено розпорядження спірними об'єктами, вилучено їх із комунальної власності територіальної громади м. Львова і передано у власність Львівської обласної ради.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 8 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень обласних рад у галузі земельних відносин на території області належить розпорядження землями, що знаходяться у спільній власності територіальних громад.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Згідно з приписами ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З матеріалів справи вбачається, що предметом заявленого позову є вимога про визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради від 26.02.2008 № 477 "Про питання врегулювання прав власності на об'єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області" в частині п. 6 про оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області в особі обласної ради, зокрема, на відділення фтизіопульмонології, "А-2", загальною площею 417,4 кв.м., гараж "Б-1" загальною площею 30,2 кв.м. в будинку № 24 на вул. Лемківській № 24 у м. Львові; пульмонологічне та фтизіопедіатричне відділення в будинку № 14 на вулиці Устияновича загальною площею 432,3 кв.м.; будівлі в будинку № 274 на вулиці Замарстинівській у м. Львові (будівля харчоблоку "В-1") загальною площею 530, 7 кв.м., лікувальний корпус "Б-3" загальною площею 818,9 кв.м., адмінкорпус "Н-1" загальною площею 90,4 кв.м., водокачка "Л-1" загальною площею 19,0 кв.м., пральня-котельня "Г-2" загальною площею 294,6 кв.м., хлораторна "Ж-1" загальною площею 13,3 кв.м., аптека "З-1""З'-1" загальною площею 65, 8 кв.м., водокачка "О-1" загальною площею 15,6 кв.м., гараж "Е-1" загальною площею 123,3 кв.м., овочесховище "М-1" загальною площею 70,6 кв.м., погріб "Д-1" 16,0 кв.м., дезкамера, столярна майстерня "Є-1", "Є'-1" загальною площею 73,9 кв.м., майстерня "К-1" загальною площею 75,7 кв.м., дорога І, тротуар ІІ, хідник з бетонних плит ІІІ, огорожа № 1; назва балансоутримувача - Централізована бухгалтерія міських медичних установ № 1), гараж з коморою "Б-1", загальною площею 44,6 м.кв. в будинку № 233 на вул. Личаківській; другий лікувальний корпус, "А-2", загальною площею 139,6 кв.м., гараж "В", загальною площею 20,3 кв.м. в будинку № 81 на вулиці Замарстинівській у м. Львові; лікувальний корпус "А-2" загальною площею 906,3 кв.м., гараж "Б" загальною площею 18,3 кв.м., паливна "В" загальною площею 16,9 кв.м. в будинку № 4а на вул. Кордуби, головний лікувальний корпус "А-2" загальною площею 757, 2 кв.м., гараж "Б" загальною площею 38,1 кв.м., огорожі №1 по №3, хвіртка №4, ворота №5, замощення І, замощення ІІ в будинку № 83 на вул. Замарстинівській у м. Львові.

Стаття 140 Конституції України передбачає, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад. Сільські, селищні, міські ради можуть дозволяти за ініціативою жителів створювати будинкові, вуличні, квартальні та інші органи самоорганізації населення і наділяти їх частиною власної компетенції, фінансів, майна.

Відповідно до статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Статтею 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно з положеннями статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Територіальні громади сіл, селищ, міст, районів у містах безпосередньо або через органи місцевого самоврядування можуть об'єднувати на договірних засадах на праві спільної власності об'єкти права комунальної власності, а також кошти місцевих бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій і створювати для цього відповідні органи і служби. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку. Майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об'єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищевикладене, обласні ради, як органи, що представляють спільні інтереси територіальних громад області вправі набувати право власності на майно, зокрема шляхом передачі його із комунальної власності у спільну власність територіальних громад. При цьому, обласні ради виконують функцію власника такого майна.

08.07.2008 року Львівською обласною радою було прийнято рішення № 669 від 08.07.2008 «Про прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області закладів охорони здоров'я».

Так, згідно з п. 1 означеного рішення надано згоду на прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області наступних лікувальних закладів: Комунальна інфекційна клінічна лікарня м. Львова - вул. Пекарська, 54, м. Львів; Львівське комунальне міське медичне об'єднання «Фтизіопульмонологія» - вул. Лемківська, 24; м. Львів; Львівський міський психоневрологічний диспансер - вул. Коциловського, 30, м. Львів; Комунальний Львівський міський шкірно-венерологічний диспансер - вул. Замарстинівська, 83, м. Львів; Комунальний дитячий туберкульозний санаторій - вул. Антоновича, 80, м. Львів; Комунальний дитячий ревмокардіологічний санаторій - вул. Коновальця, 116, м. Львів; Комунальний будинок № 1 м. Львова для дітей з порушенням центральної нервової системи і порушенням психіки - вул. Комаринця, 2а, м. Львів; Комунальний будинок № 2 для дітей з порушенням центральної нервової системи і порушенням психіки - вул. Антоновича, 117, м. Львів.

Львівська міська рада, у свою чергу, прийняла ухвалу № 1939 від 10.07.2008, про прийняття пропозиції Львівської обласної ради та погодила передачу у спільну власність Львівської обласної ради таких закладів охорони здоров'я: Комунального будинку дитини № 1 м. Львова для дітей з пораженням центральної нервової системи та порушенням психіки; Комунального будинку дитини № 2 м. Львова для дітей з пораженням центральної нервової системи та порушенням психіки; Комунального дитячого туберкульозного санаторію м. Львова; Комунального дитячого ревмокардіологічного санаторію; Комунального Львівського міського шкірно-венерологічного диспансеру; Львівського міського медичного об'єднання «Фтизіопульмонологія»; Львівського міського психоневрологічного диспансеру; Комунальної інфекційної клінічної лікарні.

Відносини, пов'язані з передачею об'єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об'єктів права комунальної власності у державну власність врегульовані Законом України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», частиною 1 статті 2 якого (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що об'єктами передачі згідно з цим Законом є: Об'єктами передачі згідно з цим Законом є: цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів (далі - підприємства); нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі об'єкти незавершеного будівництва, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно підприємств; акції (частки, паї), що належать державі або суб'єктам права комунальної власності у майні господарських товариств; житловий фонд та інші об'єкти соціальної інфраструктури (далі - об'єкти соціальної інфраструктури), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.

Пунктом 1.1. чинного на момент виникнення спірних правовідносин Положення про порядок віднесення майна до такого, що включається до складу цілісних майнових комплексів державних підприємств, які не підлягають приватизації, в тому числі казенних підприємств, затвердженого Наказом Фонду державного майна України 05.05.2001 N 787, цілісний майновий комплекс - об'єкт, сукупність активів якого забезпечує провадження окремої господарської діяльності, що визначає загальнодержавне значення підприємства, на постійній і регулярній основі. Цілісними майновими комплексами можуть бути структурні підрозділи, які в установленому порядку відокремлюються в самостійні об'єкти.

Порядок безоплатної передачі об'єктів права державної власності із сфери управління міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Фонду державного майна, інших державних органів, які відповідно до законодавства здійснюють функції з управління державним майном, об'єднань підприємств, яким делеговано функції з управління майном підприємств і організацій, заснованих на державній власності (далі - органи, уповноважені управляти державним майном), Національної академії наук, галузевих академій наук, інших установ та організацій, яким державне майно передано у безоплатне користування, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій врегульовано Положенням про порядок передачі об'єктів права державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1482 від 21.09.1998 (далі - Положення).

Пунктом 2 Положення (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що об'єктами передачі згідно з цим Положенням є:

а) цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів (далі - підприємства), крім об'єктів, визначених підпунктом "д" цього пункту. Структурний підрозділ підприємства може бути об'єктом передачі після виділення його в установленому порядку в цілісний майновий комплекс на підставі розподільного балансу;

б) нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі об'єкти незавершеного будівництва, а також нежитлові приміщення після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об'єкт) на підставі складання в установленому порядку розподільного балансу за умови обов'язкового наступного укладення з іншими балансоутримувачами будинку, в якому розташовані ці приміщення, угоди про спільне користування та утримання будинку і прибудинкової території);

в) акції (частки, паї), що належать державі у майні господарських товариств (крім передачі акцій державним органам приватизації засновниками відкритих акціонерних товариств, створених у процесі корпоратизації);

г) державне майно, що не увійшло до статутного фонду господарських товариств, створених у процесі приватизації, корпоратизації;

ґ) підприємства, показники фінансово-господарської діяльності яких погіршилися внаслідок неефективного управління ними органами, уповноваженими управляти державним майном, або самоврядними організаціями;

д) цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів у зв'язку з прийняттям або скасуванням рішення про їх приватизацію;

е) інше окреме індивідуально визначене майно підприємств (крім нерухомого).

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з державної у комунальну власність передаються безоплатно такі об'єкти: навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров'я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори, в тому числі не завершені будівництвом.

Передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на об'єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі (ч. ч. 5, 6 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

Враховуючи вищевикладене та на виконання рішення Львівської обласної ради від 08.07.2008 № 669 «Про прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області закладів охорони здоров'я», ухвали Львівської міської ради від 10.07.2008 № 1939 «Про передачу закладів охорони здоров'я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу», наказу Управління майном спільної власності від 16.07.2008 № 14-М, між Львівською міською радою та Львівською обласною радою було складено Акт приймання-передачі закладів охорони здоров'я що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу від 19.09.2008 року, а саме: Львівське комунальне міське медичне об'єднання «Фтизіопульмонологія» - вул. Лемківська, 24; м. Львів; Львівський міський психоневрологічний диспансер - вул. Коциловського, 30, м. Львів; Комунальний Львівський міський шкірно-венерологічний диспансер - вул. Замарстинівська, 83, м. Львів; Комунальна інфекційна клінічна лікарня м. Львова - вул. Пекарська, 54, м. Львів; Комунальний дитячий туберкульозний санаторій - вул. Антоновича, 80, м. Львів; Комунальний дитячий ревмокардіологічний санаторій - вул. Коновальця, 116, м. Львів; Комунальний будинок № 1 м. Львова для дітей з порушенням центральної нервової системи і порушенням психіки - вул. Комаринця, 2а, м. Львів; Комунальний будинок № 2 для дітей з порушенням центральної нервової системи і порушенням психіки - вул. Антоновича, 117, м. Львів (копія акту наявна в матеріалах справи).

В подальшому, Львівська обласна рада в особі органу управління майном спільної власності територіальних громад Львівської області здійснила державну реєстрацію права власності на набуте майно.

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що Львівська міська рада як орган місцевого самоврядування, що здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, не вчиняла жодних дій, які б могли засвідчити волевиявлення територіальної громади м. Львова на передання об'єктів нерухомого майна за вищевказаними адресами, що знаходиться на території м. Львів як адміністративно-територіальної одиниці, у спільну власність територіальних громад області, і не оформляла жодним чином передання спірних об'єктів в управління Львівської обласної ради.

Інші доводи позивача, викладені в тому числі і у запереченнях на відзив від 31.05.2017, не спростовують наведених вище висновків суду, у зв'язку з чим до уваги не приймаються.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оспорюване рішення Львівської обласної ради не суперечить чинному на час його прийняття законодавству та жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до п. 2 Роз'яснень Вищого господарського суду України від 26.01.2000 N 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не встановлено порушення прав позивача оспорюваним рішенням відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Стосовно заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 66, 67, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Заяву Львівської міської ради про вжиття заходів до забезпечення позову залишити без задоволення.

2. У задоволенні позову відмовити.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.06.2017.

Суддя М.Є. Літвінова