ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2017 р. Справа № 922/298/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Кохан. Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, дов.№7/2016 від 05.07.2016

відповідач ОСОБА_2, дов.б/н від 14.01.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю С-Транс (вх.№1295Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 14.03.2017 по справі №922/298/17

за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу ОСОБА_3 Аграрних Наук України" , сел. Кутузівка, Харківський район

до Товариства з обмеженою відповідальністю С-Транс, м. Зміїв, Харківська область

про стягнення 295152,12 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року Державне підприємство "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу ОСОБА_3 Аграрних Наук України" звернулося до господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю С-Транс, у якому просило суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 14.03.2017 (а.с.9 т.2), стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 251764,48 грн., пеню за прострочення оплати за поставлений товар в сумі 28101,05 грн., інфляційні втрати в сумі 12286,11 грн., три відсотки річних в сумі 3000,48 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.03.2017 (суддя Бринцев О.В.) позов задоволено. Стягнуто з ТОВ "С-Транс на користь ДП "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу ОСОБА_3 Аграрних Наук України" суму основного боргу в розмірі 251764,48 грн., пеню за прострочення оплати за поставлений товар у сумі 28101,05 грн., інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 12286,11 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 3000,48 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 4427,28 грн.

Відповідач, ТОВ С-Транс, із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення змінити та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача основний борг в сумі 155764,50 грн., пеню в розмірі 17266,39 грн., інфляційні втрати в розмірі 12182,82 грн., 3 % річних в сумі 1844 грн.

Позивач, ДП "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу ОСОБА_3 Аграрних Наук України", надав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить рішення господарського суду Харківської області від 14.03.2017 залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 01.01.2016 між ДП «Дослідне господарство «Кутузівка» ОСОБА_3 академії аграрних наук України» (постачальник позивач у справі) та ТОВ «С-Транс» (покупець відповідач у справі) було укладено договір поставки сільськогосподарської продукції №3 від 01.01.2016, відповідно до якого постачальник зобовязався в порядку і на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупцю сільськогосподарську продукцію (сировину молоко коровяче), що відповідає вимогам ДСТУ №3662-97 (товар), а покупець, в свою чергу, зобовязався прийняти та оплатити товар на умовах, встановлених договором.

У 2-му розділі договору сторони визначили ціни та порядок розрахунків. Оплату за товар покупець самостійно проводить по договірним цінам, що визначаються у протоколі погодження ціни, який є невідємною частиною договору (п. 2.1). Так, відповідно до пункту 2.4 договору загальна ціна на товар складається по закінченню терміну дії договору на підставі первинної бухгалтерської документації (накладних на прийом-передачу товару, товарно-транспортних накладних, протоколів погодження ціни). Згідно з 2.5. договору, покупець сплачує за товар, поставлений за цим договором протягом 3-х банківських днів за кожну щоденну партію товару шляхом безготівкового та/або готівкового розрахунку.

Покупець взяв на себе обовязок оплатити товар в порядку та на умовах, визначених цим договором (п. 3.2.2). Підставою для проведення оплати є відповідна товарно-транспортна накладна (п. 3.3.2).

У 7-му розділі договору сторони домовились, що спірний договір може бути достроково розірваний за ініціативою сторони шляхом направлення за допомогою поштового звязку письмовою заяви про це іншій стороні, зокрема, у разі порушення стороною умов даного договору та своїх зобовязань за ним (п. 7.3).

Протягом 2016 року, а саме: з 01.01.2016 по 01.10.2016, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 6423906,87 грн., що підтверджується відповідними видатковими накладними, долученими до матеріалів справи:

№К-89 від 31.01.2016 на суму 718 718,78 грн.,

№К-238 від 29.02.2016 на суму 665 927,45 грн.,

№К-395 від 31.03.2016 на суму 710 738,98 грн.,

№К-548 від 30.04.2016 на суму 693 288,28 грн.,

№К-704 від 31.05.2016 на суму 656 164,63 грн.,

№К-862 від 30.06.2016 на суму 612 738,84 грн.,

№К-1002 від 31.07.2016 на суму 627 642,65 грн.,

№К-1344 від 31.08.2016 на суму 352 114,44 грн.;

№К-1497 від 30.09.2016 на суму 664 485,20 грн.,

№К-1560 від 17.10.2016 на суму 422 087,63 грн. (т. 1, арк. с. 22-41).

Проте, в порушення умов договору, відповідачем вартість отриманого товару сплачено лише частково в сумі 6172142,40 грн., що підтверджується реєстром платіжних доручень, внаслідок чого заборгованість останнього перед позивачем становить 251764,48 грн. (т. 1 арк. с. 42-58).

В позовній заяві позивач звернув увагу на те, що акт звіряння розрахунків за період з 01.10.2016 по 31.10.2016 містить помилкові дані щодо сальдо розрахунків по договору станом на 01.10.2016 в сумі 96176,87 грн., яка виникла внаслідок безпідставного внесення відповідачем платежів, здійснених ним в 2016 році, але в погашення заборгованості за попередні періоди.

Підприємство позивача, використовуючи право досудового врегулювання господарських спорів, 17.10.2016 звернулось до відповідача із заявою про розірвання договору на підставі пункту 7.3 договору, а 01.12.2016 позивач звернувся до відповідача із претензією №311, в якій вимагав протягом 7 (семи) днів з дня отримання претензії погасити суму основного боргу.

За твердженнями позивача відповіді на заяву від 17.10.2016 та на претензію від 01.12.2016 відповідач не надав.

Зважаючи на те, що підприємством позивача було в повному обсязі виконано свої зобовязання за спірним договором перед відповідачем, своєчасно та в необхідних обємах передано товар належної якості, до якого немає зауважень та претензій з боку останнього, а відповідачем не здійснено сплату за товар, чим порушено охоронювані законом права та інтереси позивача, ДП «ДГ «Кутузівка» ІСГ ПС НААНУ» був змушений звернутися до господарського суду для стягнення суми заборгованості в судовому порядку, а також суми пені за прострочення оплати за поставлений товар, інфляційних витрат за прострочення виконання грошового зобовязання та 3% річних.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Господарський суд Харківської області, приймаючи оскаржуване рішення, яким задовольнив позовні вимоги, зазначив, що відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б спростували доводи позивача або підтверджували сплату вартості отриманого товару відповідачем у строк, встановлений пунктом 2.5 договору.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції використано у повному обсязі свої повноваження, передбачені процесуальним законом щодо повного та всебічного зясування обставин справи, повязаних з предметом доказування у даній справі, а висновки, викладені в рішенні узгоджуються з приписами норм чинного законодавства, які в даному випадку регулюють спірні правовідносини, що призвело до прийняття правомірного рішення.

В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що його борг перед підприємством позивача складає 155764,50 грн., що підтверджується підписаним сторонами актом звіряння розрахунків за період з 01.10.2016 по 31.10.2016. Різниця між реальним боргом в сумі 155764,50 грн. і боргом в сумі 251764,48, зазначеним у рішенні суду, складає 96000,00 грн. і ця різниця виникла внаслідок помилки бухгалтера ТОВ «С-Транс», а саме: у платіжних дорученнях №868 від 30.08.2016 на суму 32000,00 грн., №882 від 31.08.2016 на суму 32000,00 грн., №892 від 31.08.2016 на суму 32000,00 грн. було допущено помилку в реквізиті «призначення платежу» замість «сплата за молоко за дог. №3 від 01.01.2015» мало бути написано «сплата за молоко за дог. №3 від 01.01.2016».

Так, заявник апеляційної скарги наполягає на тому, що борг по договору №3 від 01.01.2015, який за його твердженнями помилково вказаний у вищезазначених платіжних дорученнях, був сплачений відповідачем, і станом на серпень-вересень 2016 року будь-який борг за поставками 2015 року був відсутній, даний договір припинив свою дію.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що предметом спору у даному випадку є стягнення заборгованості за поставлений товар на підставі договору поставки сільськогосподарської продукції №3 від 01.01.2016. В той час, як платіжні доручення №868 від 30.08.2016, №882 від 31.08.2016, №892 від 01.09.2016 є документами, що підтверджують сплату за договором №3 від 01.01.2015 і не можуть вважатись належним доказом оплати відповідачем заборгованості за спірним договором.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що в даному випадку було допущено помилку у призначені платежу, але при цьому є договірні взаємовідносини між контрагентами і помилковий платіж може бути зарахованим в рахунок майбутніх зобовязань, погашення заборгованості або в рахунок постачань іншого товару, робіт чи послуг. Тобто, за твердженнями заявника апеляційної скарги, позивач повинен повернути необґрунтовано отримані кошти платникові згідно зі статтею 1212 ГПК України в сумі 96000,00 грн.

Колегія судді не може погодитись із такими твердженнями відповідача, оскільки протягом розгляду справи в суді першої інстанції він не заявляв жодних зустрічних вимог щодо повернення йому безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 96000,00 грн. В силу статті 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Слід зазначити, що дійсно, між тими ж сторонами мав місце договір №3 від 01.01.2015 змісту аналогічного з договором №3 від 01.01.2016. Протягом 2016 року відповідач погасив позивачу заборгованість по попередньому договору поставки від 01.01.2015 на загальну суму 258 356,60 грн. наступними платіжними дорученнями: від 05.01.2016 на суму 100000,00 грн., від 12.01.2016 на суму 27 356,60 грн., від 06.01.2016 на суму 35 000,00 грн., від 31.08.2016 на суму 32 000,00 грн., від 30.08.2016 на суму 32 000,00 грн., від 01.09.2016 на суму 32 000,00 грн. Вказана сума була зарахована позивачем в погашення зобовязань відповідача по договору №3 від 2015, який і був вказаний у перелічених платіжних дорученнях.

Таким чином, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження того, що протягом 2016 року сторонами проводився залік зустрічних однорідних вимог по договору №3 від 01.01.2015 та договору №3 від 01.01.2016 та не довів судам наявності зустрічного зобовязання у позивача перед ним по договору поставки №3 від 01.01.2015 в розмірі 96000,00 грн. Вимога на сплату такого зобовязання позивачу в матеріалах справи відсутня.

В силу ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, зважаючи на те, що відповідач доказів оплати отриманого від позивача товару в повному обсязі не надав, суд першої інстанції цілком обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення суми заборгованості у розмірі 251764,48 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, позивачем абсолютно правомірно було здійснено нарахування 3% річних у розмірі 3000,44 грн. грн. за період з 21.10.2016 по 14.03.2017, а також інфляційних втрат у розмірі 12286,11 грн., а судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги в цій частині і з таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того, умовами договору, зокрема відповідно до пункту 4.5. договору, за несвоєчасне, понад встановлений пунктом 2.5. цього договору строк, проведення розрахунків за поставлений товар, постачальник має право вимагати від покупця сплати заборгованості з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Такі умови спірного договору не суперечать чинному законодавству та узгоджуються з приписами ст. 549, ст. 611 Цивільного кодексу України, ст. 230 Господарським кодексом України.

Господарський суд в оскаржуваному рішенні, перевіривши правильність нарахування пені в сумі 28101,05 грн. за розрахунком позивача, обґрунтовано визнав позовні вимоги в цій частині доведеними і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення в апеляційному порядку.

Приймаючи до уваги викладене вище, колегія суддів доходить висновку, що наведені відповідачем доводи в апеляційній скарзі, позбавлені фактичного та правового обґрунтування, на їх підтвердження не було надано відповідних доказів ані в суд першої інстанції, ані в суд апеляційної інстанції, а господарський суд Харківської області дав належну юридичну оцінку обставинам справи та правильно застосував норми матеріального та процесуального права, у звязку з чим підстави для скасування рішення господарського суду Харківської області від 14.03.2017 по справі №922/298/17 відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32-34, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105, 110 Господарсько процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю С-Транс залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.03.2017 у справі № 922/298/17 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н. В.