ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р.Справа № 916/3564/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі:

Головуючого судді Принцевської Н.М.,

Суддів:Діброви Г.І., Ярош А.І.;

При секретарі судового засідання: Бендерук Є.О.;

За участю представників сторін:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, паспорт серія НОМЕР_1, від 20.09.05;

від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ордер ОД №088617, від 23.05.2017;

від Комунального підприємства „ОЗДОРОВЧА БАЗА ВІДПОЧИНКУ „ГЛОБУС" - Дукін С.В., ордер ОД №158793, від 06.06.2017;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення Господарського суду Одеської області від 14.03.2017 року

у справі №916/3564/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Татарбунари, Одеська обл..

до Комунального підприємства „ОЗДОРОВЧА БАЗА ВІДПОЧИНКУ „ГЛОБУС", м.Ізмаїл, Одеська обл.

про стягнення 1 551 090 грн.,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (Далі - ФОП ОСОБА_3) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Оздоровча база відпочинку "Глобус" (Далі - КП "Оздоровча база відпочинку "Глобус"), в якій просить суд стягнути з останнього заборгованість у розмірі 1551090,00 грн., з яких 894000,00 грн. основної заборгованості та 657 090,00 грн. процентів, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 23 266,35 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.03.2017 по справі №916/3564/16 (суддя - Щавинська Ю.М.) визнано недійсним договір поставки товару №8 від 17.11.2015 року, укладений між ОСОБА_7 та КП "Оздоровча база відпочинку "Глобус», в задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, ФОП ОСОБА_3 звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 14.03.2017 по справі 916/3564/16 та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що висновки суду є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства.

Позивач вважає, що судом, всупереч вимогам процесуального законодавства, не наведено норми Закону, які б передбачали визнання договору недійсним у зв'язку з порушенням процедури державної закупівлі.

В даному випадку, на думку апелянта, посилання суду на ч. 1 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України є неспроможними з огляду на відсутність причинно-наслідкового зв'язку між ч. 5 ст. 2, ч.4 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» та ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Висновок суду першої інстанції про спотвореність Закону України «Про державні закупівлі» шляхом допущення стягнення заборгованості із замовника за договором, який було укладено без проведення процедури державних закупівель, на думку заявника апеляційної скарги, не узгоджується з основними положеннями Конституції України щодо рівності всіх форм власності, адже сам відповідач уникає виконання зобов'язань за договором.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що відповідач вже порушував взяті на себе зобов'язання за договором поставки, загальна сума яких також перевищувала граничний розмір, встановлений Законом України «Про державні закупівлі».

Від відповідача до Одеського апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені ними письмово.

Приписами ст. 101 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.11.2015 між ФОП ОСОБА_3 (Постачальник) та КП "Оздоровча база відпочинку "Глобус" (Покупець) було укладено договір поставки товару № 8.

Згідно з п. 1.1 Договору Постачальник зобов'язується поставити Покупцеві товар, а Покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його вартість. Найменування товару, його кількість, ціна й загальна вартість вказуються в специфікаціях, які підписуються повноважними представниками сторін і є невід'ємною частиною договору (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 1.3 договору, партією товару вважається загальна кількість товару в асортименті, зазначеному в накладній. Вартістю партії товару вважається загальна вартість товару в асортименті, зазначеному в накладній. Датою поставки товару вважається дата, зазначена у накладній. Сумою договору вважається вартість всіх партій товару, зазначена у всіх Специфікаціях.

Умовами п. 3.2 договору сторони погодили, що строки оплати товару вказуються в специфікації.

Пунктом 4.4 договору сторони передбачили, що якщо Покупець прострочить оплату товарного кредиту або передплати на прострочену суму заборгованості нараховуються проценти у розмірі 0,15 %, а при простроченні більш ніж на 10 днів на прострочену суму заборгованості нараховується процент у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення від дня, коли товар мав бути оплачений до дня його фактичної оплати.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання правочину (договору поставки №8 від 17.11.2015), укладеного між сторонами, недійсним, з огляду на наступне.

Виходячи зі змісту наявного в матеріалах справи статуту КП "Оздоровча база відпочинку "Глобус", вказане підприємство згідно з п. 1.1 статуту створене відповідно до рішення Ізмаїльської районної ради № 78-ХХІV від 26.03.2003.

Підприємство засноване Ізмаїльською районною радою на праві спільної комунальної власності територіальних громад Ізмаїльського району і підпорядковане Ізмаїльській районній раді (Засновнику) в межах, встановлених законодавством України та даним статутом. Вказане підприємство за своєю організаційно-правовою формою є комунальним унітарним підприємством.

Відповідно до приписів ст. 63 Господарського кодексу України вказане підприємство за своєю організаційно-правовою формою є комунальним унітарним підприємством, правовий статус якого регламентовано нормами ст. 78 Господарського кодексу України.

Відповідно до норм ч. 9 ст. 78 Господарського кодексу України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.

Комунальне унітарне підприємство, його дочірні підприємства, а також підприємства, господарські товариства, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків належить комунальному підприємству, у разі здійснення ними закупівель та за умови, що вартість предмета закупівлі дорівнює або перевищує межі, визначені частиною першою ст. 2 Закону України «Про здійснення державних закупівель», оприлюднюють на веб-порталі Уповноваженого органу, визначеного Законом України «Про здійснення державних закупівель» звіт про укладення договору про закупівлю товарів, робіт і послуг за кошти підприємств та інформацію про зміну його істотних умов не пізніше ніж через сім днів з дня укладення договору про закупівлю або внесення змін в нього. У звіті обов'язково зазначаються: найменування, кількість товару та місце його поставки, вид робіт і місце їх виконання або вид послуг і місце їх надання, інформація про технічні та якісні характеристики товарів, робіт і послу, найменування і місцезнаходження постачальника, виконавця робіт і надавача послуг, з яким укладено договір, ціна за одиницю товару, робіт і послуг, та сума, визначена в договорі, дата укладення договору, строк поставки товарів, виконання робіт і надання послуг тощо.

Статтею 2 Закону України «Про здійснення державних закупівель» визначено, що цей Закон застосовується до всіх замовників та закупівель товарів, робіт та послуг за умови, що вартість закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1 мільйон 500 тисяч гривень.

Згідно специфікації (рахунок №8/1) від 17.12.2015 до договору поставки №8 від 17.11.2015 загальна вартість відвантаження встановлена у розмірі 894 000,00 грн.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема: свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Разом з тим, згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про здійснення державних закупівель» державна закупівля - придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом.

Пункт 9 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону чітко визначає, що замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі за наявності однієї з таких ознак:

· юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи;

· у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

Приписами ч. 5 ст.2 Закону "Про здійснення державних закупівель" встановлено заборону укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом. Замовник не має права ділити предмет закупівлі на частини з метою уникнення проведення процедури відкритих торгів або застосування цього Закону.

Частиною 4 ст. 40 вказаного Закону також передбачено заборону укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, КП "Оздоровча база відпочинку "Глобус" при здійсненні закупівлі на відповідну суму повинно дотримуватись вимог Закону України "Про здійснення державних закупівель" у редакції, чинній станом на день укладення договору.

Таким чином, договір поставки № 8 від 17.11.2015, який передбачає оплату замовником товарів, робіт і послуг без проведення процедур закупівель, є таким, що укладений сторонами в порушення вищевказаних вимог закону.

Згідно з ч.ч. 1,5 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Визнання правочину (господарського договору) недійсним є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Відтак, для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину.

Приписами ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Нормами ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству. Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно він наявності відповідного клопотання сторони.

Враховуючи вимоги чинного законодавства та фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно визнав недійсним договір поставки №8 від 17.11.2015, укладений між сторонами по справі.

Доводи апеляційної скарги щодо ненаведення судом норм чинного законодавства, які б передбачали визнання договору недійсним у зв'язку з порушенням процедури державної закупівлі судовою колегією розглянуті та відхилені, як такі, що спростовуються вищевикладеним.

З огляду на визнання недійсним договору поставки, висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову ФОП ОСОБА_3 до КП "Оздоровча база відпочинку "Глобус" про стягнення заборгованості у розмірі 1551090,00 грн. на підставі договору поставки товару №8 від 17.11.2015 є цілком обгрунтованим та вірним.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо виконання своїх зобов'язань (поставки товару відповідачу відповідно до умов договору) за підписаною видатковою накладною, оскільки виконання договору поставки № 8 від 17.11.2015 не є предметом дослідження в рамках даної справи.

Щодо відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання позивача про застосування наслідків недійсності договору поставки, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 215 Цивільного кодексу України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 Цивільного кодексу України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 Цивільного кодексу України тощо).

Договір, який суд визнав недійсним, є оспорюваним правочином.

Відповідно до ст.ст. 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Пунктом 2.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що у вирішенні питання про застосування передбачених законом наслідків недійсності правочину, який є оспорюваним (а не нікчемним), господарському суду слід виходити зі змісту позовних вимог. Якщо спір з приводу таких наслідків між сторонами відсутній, у господарського суду немає правових підстав зобов'язувати їх вчиняти дії, прямо передбачені законом, зокрема частиною першою статті 216 ЦК України, частиною другою статті 208 ГК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про неможливість застосування реституції, як наслідку визнання недійсним договору, оскільки позовні вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору сторонами правочину або однією з них не заявлялись та не були предметом розгляду, з урахуванням того, що за змістом ч. 5 ст. 216 Цивільного кодексу України суд може застосувати з власної ініціативи лише наслідки недійсності нікчемного правочину, а вихід суду у даному випадку за межі позовних вимог суперечив би принципу диспозитивні господарського процесу.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неодноразового порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за іншими аналогічними договорами поставки, як безпідставні та такі, що не стосуються даного спору.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі судовою колегією розглянуті та відхилені, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

За таких обставин, апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 14.03.2017 року по справі № 916/3564/16 залишається без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Одеської області від 14.03.2017 року по справі № 916/3564/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 14.03.2017 року по справі № 916/3564/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош