КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р. Справа№ 910/23948/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Сухового В.Г.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 06.06.2017 року по справі №910/23948/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2017р.

у справі № 910/23948/16 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Городоцької місцевої прокуратури Львівської області

до 1.Львівської обласної ради, 2.Львівського обласного управління лісового та мисливського господарства, 3.Городоцької районної організації Українського товариства мисливців і рибалок

про визнання незаконним та скасування рішення №536 від 03.07.2012р., визнання недійсним додатку №1 від 23.07.2012р. до договору №17 від 19.11.2010р.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року Городоцька місцева прокуратура Львівської області (далі-позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Львівської обласної ради (далі-відповідач 1), Львівського обласного управління лісового та мисливського господарства (далі-відповідач 2), Городоцької районної організації Українського товариства мисливців і рибалок (далі-відповідач 3) про визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради "Про уточнення терміну користування мисливськими угіддями" №536 від 03.07.2012р.; визнання недійсним додатку №1 від 23.07.2012р. до договору про умови ведення мисливського господарства №17 від 19.11.2010р., укладеного між відповідачами 2 та 3.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Львівська обласна рада своїм рішенням №536 в порушення встановленої законом процедури надання в користування мисливських угідь продовжила термін дії неіснуючого договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.03.2017р. у справі №910/23948/16 в задоволенні позову відмовлено.

Судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог на підставі ст.267 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 27.03.2017р., Прокуратура Львівської області звернулася з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст.261, 267 Цивільного кодексу України та ст.43 ГПК України.

Відповідачем 3 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші відповідачі не скористалися своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відповідач 1 та 2 наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання не з'явилися, своїх повноважних представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення відповідача 1 та 2 про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги та те, що неявка зазначених представників не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останніх.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 та 2 ст.22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" (в редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення №536) мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, територіальними органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, а також власниками або користувачами земельних ділянок.

Мисливські угіддя надаються у користування на строк не менш як на 15 років.

Згідно із ч.3 ст.21 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між територіальними органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання і користувачами мисливських угідь.

Рішенням ХХУ1 сесії V-го демократичного скликання Ради від 03.06.2008 №619 "Про внесення змін у додаток 4 до рішення сесії обласної ради від 27.01.1998 року № 278 "Про надання у користування мисливських угідь у Львівській області" вирішено:

- припинити право користування наданими мисливськими угіддями та виключити з переліку рішення сесії обласної ради (додаток 3 до рішення сесії обласної ради від 27.01.1998р. №278) ВАТ "Львівський облрибокомбінат" господарство "Верещиця" у зв'язку з добровільною відмовою від мисливських угідь;

- внести зміни у додаток 4 до рішення сесії обласної ради від 27.01.1998р. №278 і надати в користування мисливські угіддя в нових межах відповідачу 3 згідно з додатком до рішення;

- доручити відповідачу 2 до 01.07.2008р. укласти договір про умови ведення мисливського господарства з користувачем мисливських угідь відповідно до пункту 2 даного рішення.

19.11.2010р. між відповідачами 2 та 3 було укладено Договір №17, за умовами якого відповідачу 3 терміном до 11.02.2012р. надано мисливські угіддя для введення мисливського господарства.

У відповідності до ст.23 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" право користування мисливськими угіддями припиняється у разі, зокрема, закінчення строку користування.

Рішення про припинення права користування мисливськими угіддями, крім випадку закінчення строку користування, приймаються за поданням територіальних органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання або у галузі охорони навколишнього природного середовища тими самими органами, які уповноважені на надання у користування мисливських угідь.

Таким чином, право користування мисливськими угіддями відповідача 3 припинилося 11.02.2012р.

В той же час, спірним рішенням Х1Х сесії VІ-го скликання Ради №536 вирішено:

- внести зміни до рішення Ради від 03.06.2008 №619 "Про внесення змін у додаток 4 до рішення сесії обласної ради від 27.01.1998 року №278 "Про надання у користування мисливських угідь у Львівській області", виклавши пункт 2 в такій редакції: "2. Внести зміни в додаток 4 до рішення сесії обласної ради від 27.01.1998 № 278 і надати в користування мисливські угіддя в нових межах терміном на 15 (п'ятнадцять) років Городецькій районній раді УТМР згідно з додатком до цього рішення";

- доручити відповідачу 2 в місячний термін з дня прийняття рішення внести зміни у відповідний договір про умови ведення мисливського господарства з користувачем мисливських угідь згідно з пунктом 1 даного рішення.

В зв'язку з чим, 23.07.2012р. між відповідачем 2 та 3 було укладено Додаток №1 до Договору №17 від 19.11.2010р., відповідно до умов якого відповідачу 3 надано мисливські угіддя терміном на 15 років - до 30.07.2023р. для ведення мисливського господарства.

Тобто, спірним рішенням Ради №536 було продовжено строк користування мисливськими угіддями до 30.07.2023р..

Разом з тим, у зв'язку із припиненням права користування мисливськими угіддями внаслідок закінчення строку такого користування 11.02.2012р., визначеного на підставі відповідного рішення та договору, внесення спірним рішенням Ради №536 змін щодо терміну користування мисливськими угіддями, є порушенням норм статтей 22, 23 Закону України "Про мисливське господарство та полювання".

Стосовно позивних вимог про визнання недійсним Додатку №1 від 23.07.2012р. до Договору №17 від 19.11.2010р., судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ч.1 та 2 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Таким чином, оскільки рішення Ради №536 є незаконним, то і відповідно Додаток №1 від 23.07.2012р. до Договору №17 від 19.11.2010р., укладений на виконання вказаного рішення є таким, що суперечить вимогам законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком першої інстанції про те, що рішення Ради №536 та оспорюваний Додаток №1 від 23.07.2012р. до Договору №17 від 19.11.2010р. суперечать приписам законодавства.

В той же час, судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні позовних вимог в зв'язку з пропуском строку позовної давності. З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі "Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами NN 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

У відповідності до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали відповідач 1 та 3 скористалися своїм правом та заявили в суді першої інстанції клопотання про застосування строку позовної давності.

Згідно із ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З вищевказаних правових приписів вбачається, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

При цьому, норма ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

У відповідності до ст.29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

В абзаці 2 п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у рішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року № 10 зазначено, що у разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (ч. 2 ст. 29 ГПК України), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

В позовній заяві Городецька місцева прокуратура просила суд першої інстанції визнати поважними причини пропуску строку для звернення з даним позовом та поновити такий строк, мотивуючи клопотання тим, що про існування оспорюваних рішення і Додатку остання дізналася у жовтні 2016 року при виконанні доручення Прокуратури Львівської області, тому строк позовної давності було пропущено з поважних причин і його може бути відновлено.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься лист Ради №02-вих-1141 від 16.07.2012р., згідно з яким на виконання вимоги Прокуратури Львівської області від 19.07.2011р. №05/3-158 вих.11 Радою було надіслано вказаній прокуратурі, зокрема, рішення №536.

Таким чином, Прокуратура Львівської області дізналася про існування рішення №536 ще у липні 2012 року, в той час як прокурор звернувся до суду першої інстанції з відповідним позовом лише в грудні 2016 року.

У зв'язку із обізнаністю Прокуратури Львівської області про прийняття рішення №536, також є обізнаними всі інші органи прокуратури, оскільки вони становлять єдину централізовану систему у відповідності до норм Закону України "Про прокуратуру".

Вищевказане дає підстави для висновку, що Городецька місцева прокуратура могла довідатись про відповідні порушення ще у липні 2012р.

Крім того, Городецькою місцевою прокуратурою не вказано, що перешкоджало їй ознайомитися зі спірним рішенням на офіційному сайті Ради в межах строку позовної давності.

Нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими рішенням органів місцевого самоврядування, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до норм Закону України "Про прокуратуру", призводить до наслідків, визначених ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України, оскільки держава здійснює свої права через органи державної влади.

Як встановлено вище, строк позовної давності почав свій перебіг ще у липні 2012р. та закінчився в липні 2015р., тобто позивач звернувся до суду з даним позовом (грудень 2016р) за межами спливу позовної давності.

Прокуратурою відповідно до вимог ст.ст.33, 34 ГПУ України не надано належних та допустимих доказів того, що у неї існували об'єктивно непереборні, що не залежали від її волевиявлення та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами обставини для своєчасного та в розумні строки вчинення такої процесуальної дії, як звернення до суду з позовом в межах строку позовної давності. При цьому, з моменту отримання прокуратурою рішення Ради №536 пройшло більше ніж чотири роки.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними і поновлення такого строку.

Оскільки відповідач 1 та 3 скористалися своїм правом та заявили про застосування позовної давності, та враховуючи вищезазначене, судова колегія вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі в зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені прокуратурою в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.16, 32-34, 43, 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області на рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2017р. у справі № 910/23948/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2017р. у справі №910/23948/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/23948/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

В.Г. Суховий