РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2017 р. Справа № 903/450/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Розізнана І.В.

судді Грязнов В.В. ,

судді Мельник О.В.

при секретарі судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка" на рішення господарського суду Волинської області від 28.02.17р. у справі №903/450/16 (суддя Слободян О.Г.)

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (Волинська область, Луцький район, с. Гаразджа)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка" (м. Луцьк)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Волинської обласної спілки споживчих товариств (м. Луцьк)

про витребування майна з чужого незаконного володіння

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2, представник за довіреністю від 15.03.2016р.;

відповідача - Сорока В.Г., представник за довіреністю від 11.07.2016р. №9;

третьої особи - не з'явився;

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Волинської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка" про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням господарського суду Волинської області від 10.08.2016р., яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.10.2016р. у справі №903/450/16 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.12.2016р. рішення господарського суду Волинської області від 10.08.2016р. та постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 24.10.2016р. у справі №903/450/16 скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду, рішенням господарського суду Волинської області від 28.02.2017р. у справі №903/450/16 позов задоволено; витребувано з незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 магазин промислових товарів (літера Б-1), загальною площею 200 кв.м, який розташований в АДРЕСА_1; здійснено розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Лютіка" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник вказує, що вирішуючи спір суд першої інстанції повинен був встановити наявність у особи, яка звернулася до суду суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу на захист якого подано позов. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов'язку від зобов'язаних осіб. З огляду на фактичні обставини справи та беручи до уваги ряд судових рішень, якими встановлено відповідні факти, що в силу ст. 35 ГПК України не потребують повторного доказування, скаржник зазначає, що позивачем не доведено належності йому на праві власності приміщення магазину промислових товарів загальною площею 200 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Скаржник вказує, що на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2015р. посвідченого нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ващук В.Ф. він придбав у власність будівлю магазину промислових товарів загальною площею 200 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 та в подальшому на підставі даного договору здійснив державну реєстрацію права власності на вказану будівлю (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.12.2015р., індексний номер 27489276). На момент прийняття рішення про реєстрацію права власності за відповідачем не існувало судового рішення про скасування реєстрації права власності за продавцем - Луцьким міським споживчим товариством, як не існувало будь-яких інших обтяжень спірного майна, тому відповідач є добросовісним набувачем вказаного майна.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №10966/17 від 18.04.2017р.), доповнення до відзиву (вх. №13753/17 від 16.05.2017р.) та додаткові обґрунтування до відзиву (вх. №16002/17 від 06.06.2017р.) в яких позивач доводи апеляційної скарги заперечує, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лютіка" надіслало до суду клопотання (вх. №14366/17 від 22.05.2017р.) в якому відповідач просить долучити до матеріалів справи копію постанови Вищого господарського суду України від 28.03.2017р. у справі №903/555/16 за позовом ФОП ОСОБА_1 до Волинської обласної спілки споживчих товариств, Ремонтно-монтажного комбінату Волинської облспілки про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2012р., укладеного між Волинською обласною спілкою споживчих товариств та Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської облспілки.

Волинська обласна спілка споживчих товариств надіслала до суду письмові пояснення на апеляційну скаргу (вх. №15849/17 від 01.06.2017р.) в яких третя особа просить суд задоволити апеляційну скаргу відповідача та скасувати рішення суду першої інстанції.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав до суду клопотання (вх. №1693/17 від 06.06.2017р.) в якому зазначає, що після прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення відповідач здійснив відчуження спірного майна на підставі договору купівлі-продажу №223 від 02.03.2017р. товариству з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство "Луцьккооптранс" Волинської облспоживспілки, яке на даний час є його власником, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.05.2017р., тому позивач просить суд залучити до участі у справі в якості іншого відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство "Луцьккооптранс" Волинської облспоживспілки.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.04.2017р. скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

В судовому засіданні 06.06.2017р. представник позивача підтримав клопотання про залучення до участі у справі в якості іншого відповідача - ТОВ "Автотранспортне підприємство "Луцьккооптранс" Волинської облспоживспілки.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.06.2017р. заперечив проти клопотання позивача.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши клопотання позивача про залучення до участі у справі ТОВ "Автотранспортне підприємство "Луцьккооптранс" Волинської облспоживспілки в якості іншого відповідача зазначає наступне.

Відповідно до ст. 24 ГПК України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

За приписами вказаної процесуальної норми господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. При цьому, згідно ст. 24 ГПК України залучення до участі у справі іншого відповідача можливе до прийняття судом рішення.

Згідно ст. 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи те, що судом першої інстанції розглядалася вимога позивача про витребування майна з незаконного володіння відповідача - ТОВ "Лютіка" та за результатами її розгляду судом надано правову оцінку даним правовідносинам, беручи до уваги ст. 101 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку, що залучення на стадії апеляційного оскарження рішення суду іншого відповідача є неможливим, оскільки обставини, що зумовили подання клопотання про залучення до участі у справі іншого відповідача виникли після прийняття судового рішення та не були предметом розгляду в суді першої інстанції та як наслідок не можуть бути переглянуті судом апеляційної інстанції, тому суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача.

В судових засіданнях 16.05.2017р. та 06.06.2017р. представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача в судових засіданнях 16.05.2017р. та 06.06.2017р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа не забезпечила явку повноважного представника в судові засідання 16.05.2017р. та 06.06.2017р., хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.101 ГПК України.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану судом першої інстанції оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, 23.02.2002р. між Луцьким госпрозрахунковим ринком (орендодавцем) та ОСОБА_1 (орендарем) був укладений договір оренди з викупом, згідно якого орендар бере в тимчасове користування споруду туалету загальною площею 216 кв.м., яка розташована на території ринку "Завокзальний", по АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 4.1.2. договору орендар взяв на себе зобов'язання провести капітальний ремонт орендованого приміщення. Вартість проведеного капремонту зараховується в орендну плату за користування майном (п. 3.1 договору).

Під час проведення ремонтних робіт, над орендованим приміщенням, на підставі затвердженого орендодавцем плану криші туалету, підприємцем за власні кошти було зведено надбудову та 11.01.2003р. укладено додаткову угоду до договору, за умовами якої дана надбудова передавалась у власність орендаря. Згідно акту прийомки-передачі від 11.01.2003р. ОСОБА_1 був переданий об'єкт незавершеного будівництва - надбудова над орендованим приміщенням туалету на ринку "Завокзальний" (а.с. 113-114, т.1).

В подальшому на місці надбудови підприємцем ОСОБА_1 було збудовано магазин промислових товарів.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2007р. №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" було вирішено оформити громадянину ОСОБА_1 право власності на магазин промислових товарів загальною площею 209,9 кв.м. на АДРЕСА_1.

Дане рішення було прийнято на підставі розгляду матеріалів про оформлення права власності на магазин промислових товарів на АДРЕСА_1 на підставі ст. ст. 325, 328, 331 ЦК України, ст.ст. 30, 52, 59 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", п. 6.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5 (а.с.12, т.1).

Волинська обласна спілка споживчих товариств, як правонаступник Луцького госпрозрахункового ринку, вважаючи, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2007р. №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" порушено її права та законні інтереси неодноразово зверталася до суду про визнання незаконним даного рішення.

У подальшому рішенням господарського суду Волинської області від 15.11.2007р. у справі № 8/77-92 (залишеним без змін апеляційною і касаційною інстанціями) було визнано недійсним договір оренди з викупом від 23.02.2002р. з додатковою угодою від 11.03.2003р., які було укладено Луцьким госпрозрахунковим ринком (орендодавцем), правонаступником якого є спілка, та підприємцем. Як вбачається з даного рішення, магазин, який було введено в експлуатацію згідно з актом приймальної комісії від 05.02.2007р. (затвердженим рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 01.03.2007р. №144-2), підприємець побудував на місці надбудови над орендованим ним приміщенням вбиральні.

Рішенням господарського суду Волинської області від 18.06.2008р. у справі №1/84-78 визнано недійсним на майбутнє договір оренди земельної ділянки від 18.02.2005р.

В жовтні 2010р. Волинська обласна спілка споживчих товариств звернулась до господарського суду Волинської області про повернення майна, переданого за недійсним правочином, а саме надбудови, загальною площею 209,9 м2, яка розташована в АДРЕСА_1 (ринок "Завокзальний").

Рішенням господарського суду Волинської області від 07.09.2010р. у справі №6/32-71 (залишено без змін апеляційною і касаційною інстанціями) за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств до ФОП ОСОБА_1, третя особа - КП "Волинська ОБТІ", зобов'язано підприємця повернути спілці приміщення надбудови загальною площею 209,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (ринок "Завокзальний") по акту прийому-передачі. У тому ж рішенні констатовано, що підприємець побудував надбудову, зробивши при цьому поліпшення, які неможливо відокремити без шкоди для об'єкта оренди.

Рішенням господарського суду Волинської області від 04.08.2014р. у справі №903/1481/13 позивачу відмовлено в позові до спілки про стягнення вартості покращення майна, отриманого за недійсним правочином.

Як вбачається із довідки комунального підприємства "Волинське обласне Бюро технічної інвентаризації" від 19.10.2016р. №1395, підставою для скасування права власності на магазин промислових товарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 було рішення господарського суду Волинської області від 07.09.2010р. по справі № 6/32-71 та наказ №1 про примусове виконання рішення господарського суду Волинської області у справі №6/32-71 від 08.04.2011р. Реєстрація права власності була скасована 30.06.2011р. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). На вказане майно на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 16.06.2011р., №440-2, видане свідоцтво про право власності Волинській обласній спілці споживчих товариств.

В подальшому, 26.07.2012р. Волинська облспоживспілка по договору купівлі-продажу №1941 продала магазин ремонтно-монтажному комбінату Волинської облспоживспілки, який 17.10.2012р. по договору купівлі-продажу №2724 продав магазин Луцькому міському споживчому товариству, яке, в свою чергу, 24.12.2015р. по договору купівлі-продажу приміщення магазину загальною площею 200 кв.м продано ТОВ "Лютіка", що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №6666215 від 05.04.2016р.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що після прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення відповідач здійснив відчуження спірного майна на підставі договору купівлі-продажу №223 від 02.03.2017р. товариству з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство "Луцьккооптранс" Волинської облспоживспілки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.05.2017р.

Предметом даного позову є вимога позивача витребувати з незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка" магазин промислових товарів (літера Б-1), загальною площею 200 кв.м, який розташований в АДРЕСА_1.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що постановою Вищого господарського суду України від 27.12.2016р. рішення господарського суду Волинської області від 10.08.2016р. та постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 24.10.2016р. у справі №903/450/16 скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді, як зазначено судом касаційної інстанції, суду необхідно виконати ряд вказівок, які згідно вимог ч. 1 ст. 111-12 ГПК України є обов'язковими для суду під час нового розгляду справи.

Так, суд касаційної інстанції зазначив, що поза увагою, дослідженням та оцінкою попередніх судових інстанцій залишилися доводи позивача і пов'язані з такими доводами обставини та докази стосовно того, що:

- рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2007р. №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" оформлено право власності підприємця на магазин загальною площею 209,9 кв.м, яке (рішення) у подальшому незаконним (нечинним, недійсним) не визнавалося;

- у рішенні господарського суду Волинської області від 07.09.2010р. у справі №6/32-71, яким задоволено позов спілки до підприємця про повернення майна, переданого за недійсним правочином, зазначалося про повернення підприємцем спілці приміщення надбудови (а не магазину) загальною площею 209,9 кв.м. за актом приймання-передачі, причому відповідний акт не підписувався через відсутність надбудови як такої;

- постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015р. у справі №876/611/15 визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 16.06.2011р. № 440-2 про оформлення права власності на магазин за спілкою;

- постановою господарського суду Волинської області у справі від 12.09.2007р. № 1/140-11-А встановлено, що згадане рішення виконавчого комітету Волинської міської ради від 17.05.2007 № 322-19 відповідає частині першій статті 331 ЦК України, і жодним судовим рішенням не встановлювалася незаконність набуття підприємцем права власності на магазин та відповідне право з визначених законом підстав не припинялося;

- надбудова над вбиральнею та магазин є різними об'єктами нерухомості. Як обґрунтовано зазначалося скаржником, той факт, що на момент розгляду судом певних справ магазин вже існував, сам по собі не підтверджує тотожності цих об'єктів. З метою з'ясування такої тотожності або нетотожності суд не позбавлений був права і можливості призначити, за необхідності, відповідну судову експертизу (яка, в разі відсутності надбудови, могла бути проведена й за наявними документами);

- відповідач зі справи (товариство) не міг вважатися добросовісним набувачем спірного майна, оскільки йому було відомо про незаконність відчуження майна та відсутність у продавця майна (відчужувача) достатніх підстав для такого відчуження;

- дії бюро технічної інвентаризації щодо скасування реєстрації права власності на магазин за підприємцем суперечили положенням статей 26, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - у редакції, чинній на час скасування такої державної реєстрації.

На виконання вказаного, судом апеляційної інстанції зазначається наступне.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (п. 1 ст. 321 ЦК України). Позитивний аспект права власності означає можливість реалізації прав на річ (майно) без участі всіх інших осіб, а негативний - усунення всіх інших осіб від речі і захист її від всіх цих осіб.

Захист права власності врегульовано главою 29 ЦК України, яка передбачає наступні способи захисту: право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України ), на витребування майна від добросовісного набувача (ст. 388 ЦК України), витребування грошей та цінних паперів (ст. 389 ЦК України), захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України), визнання права власності (ст. 392 ЦК України) тощо.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

У свою чергу, норма статті 387 ЦК України встановлює право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (віндикаційний позов).

Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. В протилежному випадку власник має право звернутися до суду з двома вимогами - про визнання права власності на майно та усунення перешкод у здійсненні щодо нього правомочностей.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно.

При розгляді віндикаційного позову позивач повинен підтвердити право власності на витребовуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаною нормою передбачено, що факти, які містяться у прийнятих раніше судових рішеннях мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та третьою особою по спірному майну існує ряд судових рішень, якими встановлені відповідні факти, що в силу ст. 35 ГПК України мають для суду преюдиціальний характер та не потребують повторного доведення.

Так, рішенням господарського суду Волинської області від 27.11.2006р. у справі №7/153-75 підприємцю ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Волинської обласної спілки споживчих товариств та КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" про визнання за позивачем права власності на приміщення надбудови над спорудою громадської вбиральні, що знаходиться на території Луцького ринку "Завокзальний" по АДРЕСА_1.

Також, суд касаційної інстанції у постанові від 28.03.2017р. по справі №903/555/16 за позовом ФОП ОСОБА_1 до Волинської обласної спілки споживчих товариств, Ремонтно-монтажного комбінату Волинської облспілки про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2012р. укладеного між Волинською обласною спілкою споживчих товариств та Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської облспілки, прийшов до висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами належності останньому на праві власності приміщення магазину промислових товарів, що в свою чергу спростовує доводи позивача про порушення його права власності. При цьому, судом наголошено, що чинний Господарський процесуальний кодекс України передбачає право звернення сторін за захистом свого порушеного чи оспорюваного права, і не дає стороні, в якої відсутні будь-які права оспорювати правочини, котрі в силу обставин та існуючих судових рішень не стосуються сторони, що оспорює такий правочин, у котрому така сторона не брала участі.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що у межах вищезазначених справ судами зроблений висновок про те, що приміщення магазину промислових товарів (літ.Б-1) загальною площею 200 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, який позивач просить витребувати з незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка" не належить позивачу на праві власності.

Таким чином, беручи до уваги факти встановлені судовими рішеннями, які в силу ст. 35 ГПК України мають для суду преюдиціальний характер та не потребують повторного доведення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач не довів належності йому на праві власності приміщення магазину промислових товарів (літ.Б-1) загальною площею 200 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та не підтвердив це належними та допустимими доказами.

Таким чином, не довівши своє право на спірне майно, позивач безпідставно наполягає на захисті не існуючого права всупереч ст. 1 ГПК України.

Отже, враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного суду приходить до висновку, що позов безпідставний та необґрунтований, тому в його задоволенні слід відмовити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Виконуючи вказівки Вищого господарського суду України, викладені в постанові від 27.12.2016р. та дослідивши обставини справи на підставі зібраних у справі доказів, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2007р. №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" оформлено право власності підприємця на магазин загальною площею 209,9 кв.м, яке (рішення) у подальшому незаконним (нечинним, недійсним) не визнавалося. Разом з тим, чинність самого рішення не може підтверджувати право власності позивача на дане приміщення, оскільки документи на підставі яких приймалося дане рішення, зокрема договір оренди з викупом від 23.02.2002р. та додаткова угода від 11.03.2003р., які було укладено Луцьким госпрозрахунковим ринком (орендодавцем), правонаступником якого є спілка та позивачем визнані у встановленому законом порядку недійсними.

Також, суд апеляційної інстанції, враховуючи судові рішення у справі №6/32-71 та №903/1481/13 приходить до висновку, що надбудова над вбиральнею та магазин промислових товарів не є різними об'єктами нерухомості. Статус "надбудова" видозмінився у статус "магазин"на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2007р. №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно"; як встановлено судом магазин введено в експлуатацію згідно з актом приймальної комісії від 05.02.2007р. (затвердженим рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 01.03.2007р. №144-2). При перегляді оскаржуваного рішення в суді апеляційної інстанції ні позивач, а ні відповідач не заперечують даної обставини.

Підсумовуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції вважає, що не довівши у судовому порядку незаконності вибуття із своєї власності майна та самого права на майно у позивача відсутня можливість звертатися до суду з віндикаційним позовом до особи, яка набула майно на законних підставах (правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 17.10.2011р. у справі №5002-8/5447-2010).

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу приписів статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, 99, 101, 103-105, Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка" на рішення господарського суду Волинської області від 28.02.17 р. у справі № 903/450/16 задоволити.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 28.02.17 р. у справі № 903/450/16 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка" 3 531 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Місцевому господарському суду видати судовий наказ.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

6. Справу повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.