Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "06" червня 2017 р. Справа № 906/252/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Машевську О.П.

- за участю секретаря судового засідання: Гребеннікової Н.П.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, дов від 13.05.2017 р.

від відповідача: Скиданчук І.В. дов №4 від 04.01.17 р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (с. Майстрова Воля, Новоград-Волинського р-ну, Житомирської області)

до Дочірного підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м. Житомир)

про стягнення 58945,68 грн

У відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України, строк розгляду спору продовжено на п'ятнадцять днів.

Позивач подав до суду позов про стягнення з відповідача 58945,68 грн заборгованості, з яких 36058,34 грн основного боргу за надані послуги перевезення вантажу автомобільним транспортом, 20336,90 грн інфляційних втрат та 2550,44 грн 3% річних.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях від 16.05.2017 та від 06.06.2017. Зазначив, що підставою для подачі позову до суду стало невиконання відповідачем умов договору № 141006-ІТП від 06.10.2014 в частині оплати вартості послуг з перевезення гранітного відсіву, наданих на замовлення філії "Новоград-Волинський райавтодор" ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" згідно актів прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 18.10.2014, від 24.10.2014 та від 19.11.2014, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 36058,34 грн.

Відносно застосування до спірних правовідносин шестимісячного строку позовної давності представник позивача заперечив, вказавши, що відповідач вчиняв дії, якими визнавав наявність заборгованості, а отже щоразу переривав строк позовної давності, тому немає підстав вважати його пропущеним.

Представник відповідача в судовому засіданні факт поставки позивачем товару не заперечив, однак згідно наданого до суду відзиву на позовну заяву від 26.04.2017 вих. № 531 та додаткових пояснень до нього від 17.05.2017 вих. № 607 вважає, що позивач пропустив шестимісячний строк позовної давності до вимог про стягнення боргу за послуги з перевезення вантажу, який сплив щодо обов'язку оплати по актам прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за жовтень 2014 року - з 11.05.2015, а щодо обов'язку оплати по акту за листопад 2014 року - з 11.06.2015, у зв'язку з чим просить застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення боргу та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відносно актів звірки взаєморозрахунків, які, на думку позивача, свідчать про переривання строку позовної давності, та засвідчують визнання відповідачем боргу за надані послуги по перевезенню вантажу, відповідач вказує, що з боку замовника (відповідача) акти підписано невідомими особами, без розшифровки посад підписантів, проте вочевидь не керівником юридичної особи відповідача. Доказів зворотного, на думку відповідача, позивачем до справи не надано.

З огляду на викладене, відповідач вказує, що акти звірки взаєморозрахунків не можуть вважатися доказом наявності або ж відсутності заборгованості у даній справі, оскільки зі сторони відповідача відомості про уповноваження будь-яких осіб на визнання заборгованості відсутні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

06.10.2014 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (позивач/перевізник) та філією "Новоград-Волинський райавтодор" ДП "Житомирський облавтодор" (відповідач/замовник) було укладено договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом № 141006-ІТП (далі - договір, а. с. 7), згідно з п.1.1 якого перевізник зобов'язується виконати для замовника перевезення гранітного щебеню, а замовник зобов'язується сплатити перевізнику за перевезення обумовлену цим договором плату.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2, 4.3 договору перевезення, вартість наданих послуг по перевезенню вантажу (гранітний щебінь) становить 1,20 грн/тонно-кілометр без ПДВ.

Розрахунок за надані транспортні послуги проводиться замовником на підставі рахунка-фактури перевізника й/або акта про виконання транспортних послуг в українській валюті - гривні шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок перевізника не пізніше десятого числа місяця, наступного за звітним, або в інший термін, зазначений актами приймання-передачі виконаних робіт.

Підставою для виставляння рахунка-фактури та акта за надані транспортні послуги слугують дані дорожніх листів, завірені замовником, а також відмітки замовника в супровідних документах.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору перевезення, позивач протягом жовтня - листопада 2014 року надав відповідачу транспортні послуги по перевезенню вантажу (гранітний щебінь) автомобілем DAF державний номерний знак НОМЕР_1, що підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними (а. с. 55 - 65), подорожніми листами (а. с. 67 - 78), а також актами прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 18.10.2014 на суму 19999,19 грн, від 24.10.2014 на суму 12784,75 грн та від 19.11.2014 на суму 3272,40 грн (а. с. 8 - 10). Загальна сума наданих відповідачу транспортних послуг склала 36056,34 грн (19999,19+12784,75+3272,40).

Як зазначено позивачем у наданих поясненнях та підтверджено наявними в матеріалах справи документами, перевезення щебеню відбувалося позивачем в пункти призначення за маршрутом: КДЗ м. Новоград-Волинський - с. Варварівка, КДЗ м. Новоград-Волинський - с. Курчиця, КДЗ м. Новоград-Волинський - с. Ярунь, КДЗ м. Новоград-Волинський - с. РАЙДЕУ, КДЗ м. Новоград-Волинський - с. Суховоля.

Судом встановлено, що господарські операції по наданню послуг по перевезенню вантажу були зафіксовані відповідачем у сформованій ним податковій звітності (а. с. 79), вчасно поданій до податкових органів, що неможливо здійснити без отримання цінностей/послуг від контрагента та податкових накладних по вказаних господарських операціях.

Наведене є беззаперечним доказом отримання відповідачем послуг за договором № 141006-ІТП від 06.10.2014, а відображення вказаної заборгованості як податкового кредиту, свідчить про визнання наявності боргу перед позивачем у заявленій позивачем сумі, та, відповідно, і про узгодження умов договору між сторонами та підписання між ними актів прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 18.10.2014, від 24.10.2014 та від 19.11.2014, як доказів надання послуг по перевезенню вантажу, без застережень.

Враховуючи визначений умовами укладеного між сторонами договору порядок розрахунків (п. 4.3) суд дійшов висновку, що у відповідача виник обов'язок оплатити надані послуги по перевезенню вантажу згідно з актів за жовтень 2014 року - до 10.11.2014 включно та згідно з акту за листопад 2014 року - до 10.12.2014 включно.

Оскільки відповідач у вищевказані строки оплату послуг за перевезення вантажу не здійснив, позивачем з метою досудового врегулювання спору було вручено представнику відповідача вимогу від 21.10.2016 вих. № 161021-01 про погашення заборгованості за надані послуги, однак, за даними позивача, остання була залишена відповідачем без відповіді та задоволення (а. с. 12).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Оскільки відповідач зобов'язання по оплаті наданих послуг ні у встановлений договором строк, ні станом на час подачі позову до суду не виконав, вимога позивача про стягнення з відповідача 36056,34 боргу є обґрунтованою. Його наявність також підтверджено сторонами у підписаних ними та скріплених їх печатками актах звірки взаєморозрахунків від 26.10.2015 (а. с. 42), від 20.04.2016 (а. с. 43) від 20.09.2016 (а. с. 11), від 30.09.2016 (а. с. 66) та гарантійному листі від 30.04.2015 (а. с. 41).

Поряд з цим, суд вказує про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача вищевказаної суми боргу в судовому порядку з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду з даним позовом, враховуючи таке.

Положеннями ч. ч. 2 та 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено загальну позовну давність тривалістю у три роки, однак за приписами ст. 258 ЦК України унормовано, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність.

Так, відповідачем у відзиві на позовну заяву вірно зазначено, що згідно зі ст. 925 ЦК України, до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Також ч. 5 ст. 307 ГК України встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Статтею 168 Статуту автомобільного транспорту Української РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 27.06.1969 № 401 передбачено, що позови автотранспортних підприємств і організацій вантажовідправникам, вантажоодержувачам і пасажирам, що випливають з цього Статуту, можуть бути пред'явлені відповідно до встановленої підвідомчості або підсудності в арбітраж або суд протягом 6 місяців. Вказаний шестимісячний строк обчислюється: а) по стягненню штрафу за непред'явлення вантажу, передбаченого погодженим завданням на перевезення або разовим замовленням, - з дня закінчення строку, встановленого Правилами для звірення записів в обліковому документі по виконанню плану і разового замовлення; б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для пред'явлення позову.

Згідно із ст. 315 ГК України визначено, що до пред'явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред'явлення йому претензії. Претензії можуть пред'являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п'яти днів. Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п'яти днів. Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді. Для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Відповідно до п. 28 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" вказано, що між нормами частини третьої статті 925 ЦК України та частини п'ятої статті 315 ГК України не має суперечності, бо вони співвідносяться як загальна та спеціальна: за загальним правилом до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів), але для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Судом встановлено, що позивач, в порушення приписів ч. 5 ст. 315 ГК України, звернувся до відповідача з позовом про погашення заборгованості за надані послуги по перевезенню вантажу майже через рік з дня настання події, що стала підставою для пред'явлення позову, тобто з порушенням шестимісячного строку.

Враховуючи, що звернення позивача до господарського суду Житомирської області з позовом у даній справі відбулося 20.03.2017, слід вказати, що початком обчислення строку позовної давності у даній справі є день закінчення 10 -го числа місяця, наступного за звітним після підписання актів приймання-передачі виконаних послуг, а саме: по актам за жовтень 2014 року це 11.11.2014 (прострочка по оплаті), а по акту за листопад 2014 року - 11.12.2014 (прострочка по оплаті).

Тобто шестимісячний строк позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення вартості послуг по перевезенню вантажу на підставі актів від 18.10.2014, від 24.10.2014, складених в межах договору № 141006-ІТП від 06.10.2014, сплив 11.05.2015, а на підставі акту від 19.11.2014 - 11.06.2015.

Позивач у наданих суду поясненнях вказує про наявність доказів в підтвердження того, що строк позовної давності у даній справі по захисту порушених прав систематично переривався до його спливу. Такими доказами вважає акти звірки взаєморозрахунків від 26.10.2015 (а. с. 42), від 20.04.2016 (а. с. 43) від 20.09.2016 (а. с. 11) та від 30.09.2016 (а. с. 66).

З огляду на викладене слід зазначити, що положеннями статей 263, 264 ЦК передбачено обставини, за яких перебіг позовної давності переривається та зупиняється.

Так, відповідно до частини першої статті 264 ЦК визначено, що позовна давність переривається, вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

За нормами пп. 4.4.1 Постанови Пленуму ВГСУ № 10 від 29.05.2013, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Аналогічної думки притримується і Верховний Суд України у справі № 761/14514/14-ц (постанова від 09.11.2016, номер в реєстрі 62692640), у справі № 362/4015/15-ц (постанова від 09.11.2016, номер в реєстрі 62722426).

За змістом частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

З досліджених судом матеріалів судової справи вбачається, що акти звірки взаєморозрахунків, на які посилається позивач в підтвердження факту переривання строку позовної давності у даній справі, підписані ОСОБА_5 як начальником філії "Новоград-Волинський райавтодор" ДП "Житомирський облавтодор" та ОСОБА_6 як головним бухгалтером філії.

Відповідно до п. 5.8 Положення філії "Новоград-Волинський райавтодор" ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" передбачено, що відносини філії з іншими суб'єктами підприємницької діяльності будуються на підставі договорів, що укладаються підприємством, і доручень підприємства (а. с. 28, 29).

Натомість в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували повноваження ОСОБА_5 чи ОСОБА_6 на підписання актів звірки про визнання боргу від імені ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України". Такі повноваження не випливають ні з закону, ні з установчих документів філії, що дає суду підстави для висновку, що акти звірки взаєморозрахунків, які підтверджують наявність заборгованості в сумі щодо якої виник спір, не можуть бути доказами, які свідчать про визнання боргу, отже не є підставами з яким закон пов'язує обставини, що впливають на переривання строку позовної давності звернення до суду з даним позовом.

Оскільки жодних інших доказів в підтвердження того, що строк позовної давності у даній справі по захисту порушених прав позивача був пропущений ним з поважних причин або переривався до його спливу суду не надано, вказане є підставою для відмови в позові в повному обсязі з огляду на положення ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позов про стягнення з відповідача 36058,34 грн основного боргу за надані послуги перевезення вантажу автомобільним транспортом та похідних від цієї суми вимог (20336,90 грн інфляційних втрат та 2550,44 грн 3% річних) задоволенню не підлягає.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-7, 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 07.06.17року.

Суддя Машевська О.П.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - позивачу (простою)

3 - відповідачу простою)