КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р. Справа№ 910/4653/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко»

на рішення Господарського суду м. Києва від 19.04.2017

у справі № 910/4653/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко»

до Національного банку України,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсним договору застави № 48 від 10.04.2014

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: представник Колосюк С.Л. (довіреність №18-0009/46940 від 02.06.2017);

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко» (надалі - АБ «Порто-Франко») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «Порто-Франко» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України (надалі - НБУ) про визнання недійсним договору застави №48 від 10.04.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у справі №910/4653/17 у задоволенні позовних вимог АБ «Порто-Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «Порто - Франко» відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням господарського суду першої інстанції, АБ «Порто-Франко» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення повністю та постановити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 07.06.2017.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва без змін.

Позивач та третя особа в судове засідання 07.06.2017 своїх уповноважених представників не направили, про день, місце та час розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином.

Вислухавши думку представника відповідача, враховуючи, що позивач та третя особа не повідомили про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції та не заявили клопотання про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

У судовому засіданні представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв'язку з чим просив суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

07.06.2017 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення має бути залишеним без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 10.04.2014 між НБУ (у тексті договору - кредитор) та АБ «Порто-Франко» (у тексті договору - позичальник) укладено кредитний договір про надання кредиту для збереження ліквідності №47 (далі - кредитний договір), умовами якого передбачено, що кредитор надає позичальнику кредит для збереження ліквідності одноразовою сумою в розмірі 57 500 000,00 грн на строк до 30.03.2015 за процентною ставкою 19,5% річних (виходячи з потрійної облікової ставки НБУ в розмірі 6,5% на дату укладення), з погашенням кредиту і сплатою відсотків за користуванням ним у строки, визначені цим договором. Процентна ставка протягом дії кредитного договору не підлягає коригуванню (п. 1.1 кредитного договору).

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору метою кредитування є отримання позичальником кредиту відповідно до вимог Положення №91 для збереження ліквідності позичальника.

Кредит надається після оформлення позичальником забезпечення, що зазначене в п. 1.9. цього договору, про що укладається окремий договір застави (п. 1.8. кредитного договору).

Згідно з п. 1.9.1 кредитного договору, з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позичальник надає кредитору в заставу майнові права за укладеними позичальником кредитними договорами, заборгованість за якими класифікована за І та ІІ категоріями якості.

Ринкова вартість забезпечення визначена за результатами оцінки, проведеної відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яку здійснено 17.03.2014 незалежним суб'єктом оціночної діяльності - ПП «ВІТАЛ-ПРОФІ» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності ФДМ України №15902) становить 220 443 365,27 грн.

Договір набирає чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 4.2. кредитного договору).

На виконання вимог п. 1.8. кредитного договору, 10.04.2014 між НБУ (у тексті договору - заставодержатель) та АБ «Порто-Франко» (у тексті договору - заставодавець) укладено договір застави майнових прав №48 (далі - договір застави), згідно п. 1.1 якого передбачено, що даний договір застави майнових прав забезпечує виконання заставодавцем вимог заставодержателя за кредитним договором про надання кредиту для збереження ліквідності від 10.04.2014 №47 та будь-якими додатковими угодами до нього, в тому числі і тих, що стосуються графіку повернення коштів та встановлюють збільшення суми зобов'язання за кредитними договорами, укладеними між заставодавцем та заставодержателем стосовно повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі, тощо, у тому числі щодо:

- повернення заставодавцем заставодержателю кредиту у сумі 57 500 000,00 грн в строк до 30.03.2015 включно;

- сплати заставодавцем процентів за користування кредитом у розмірі потрійної облікової ставки Національного банку, в порядку та строки, визначені кредитним договором;

- виконання заставодавцем інших зобов'язань, передбачених кредитним договором, у повному обсязі, на умовах і в строки, визначені в кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язань), у тому числі зобов'язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків.

За рахунок заставлених майнових прав вимоги заставодержателя задовольняються у повному обсязі, включаючи суму основного боргу, нараховані проценти, пеню та збитки, а також витрати на звернення стягнення на заставлені майнові права та витрати, пов'язані з його реалізацією.

У випадку продовження строків виконання зобов'язань за кредитним договором (шляхом укладення додаткових договорів (угод) до нього), дія застави, передбаченої цим договором, зберігається до повного виконання вказаних зобов'язань.

Відповідно до п. 1.2. договору застави предметом застави за цим договором є майнові права:

1.2.1 за кредитним договором №80/1-13, укладеним між заставодавцем та ОСОБА_3 (далі - боржник 1) 05.02.2013 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 1), відповідно до якого боржник-1 повинен заставодавцю суму кредиту у розмірі 2 790 000, 00 грн з кінцевим терміном повернення 02.02.2018 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 14,5% річних у гривні.

1.2.2. за кредитним договором №527/2-13, укладеним між заставодавцем та Дочірнім підприємством «ФОРМЕТ» (далі - боржник 2) 19.07.2013 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 2), відповідно до якого боржник 2 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 250 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 17.07.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 13,0 % річних у доларах США.

1.2.3. за кредитним договором №423/1-12, укладеним між заставодавцем та Дочірнім підприємством «ФОРМЕТ» (далі - боржник 2) 04.07.2012 з усіма додатковим угодами до нього (далі - майнові права 3), відповідно до якого боржник 2 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 145 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 03.07.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 12,0% річних у доларах США.

1.2.4. за кредитним договором №923/1-12, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мерканте» (далі - боржник 3) 27.12.2012 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права-4), відповідно до якого боржник 3 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 23 000,00 грн з кінцевим терміном повернення 26.12.2014 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 22, 0 % річних в гривні.

1.2.5. за кредитним договором №118/4-11, укладеним між заставодавцем та Дочірнім підприємством «Дирекція єдиного замовника» (далі - боржник 4) 21.03.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права-5), відповідно до якого боржник 4 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 967 300 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 20.03.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 10,0% річних в доларах США.

1.2.6. за кредитним договором № 539/5-12, укладеним між заставодавцем та Дочірнім підприємством «Дирекція Єлиного замовника» (далі - боржник 4) 14.08.2012 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права-6), відповідно до якого боржник 4 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 1 475 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 13.08.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 8,5% річних в долара США.

1.2.7. за кредитним договором №17/12-11, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Грааль» (далі - боржник 5) 19.01.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права-7), відповідно до якого боржник 5 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 2 749 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 18.02.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 10,0 % річних в доларах США.

1.2.8. за кредитним договором №20/4-11, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Балтік контроль Україна» (далі - боржник 6) 20.01.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 8), відповідно до якого боржник 5 повинен повернути заставодавцю суму кредиту розмірі 3 500 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 12.01.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 10,0 % річних в доларах США.

1.2.9. за кредитним договором №18/4-11, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінвест Холдінг» (далі - боржник 7) 19.01.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 9), відповідно до якого боржник 7 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 4 380 000доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 14.01.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 10,0% річних в доларах США.

1.2.10. за кредитним договором №420/2-11, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОФЧС» (далі - боржник 8) 13.09.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 10), відповідно до якого боржник 8 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 4 700 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 11.12.2014 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 10,0% річних в доларах США.

1.2.11. за кредитним договором №577/1-11, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Індастріал Технік» (далі - боржник 9) 22.12.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 11), відповідно до якого боржник 9 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 4 325 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 18.02.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 10,0 % річних в доларах США.

1.2.12. за кредитним договором №135/3-13, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рибницька ферма «Акватоп» (далі - боржник 10) 22.02.2013 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 12), відповідно до якого боржник 10 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 700 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 20.02.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 13,0% річних в доларах США.

1.2.13. за кредитним договором №389/2-12, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рибницька ферма «Акватоп» (далі - боржник 10) 21.06.2012 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 13), відповідно до якого боржник 10 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 3 200 000,00 грн з кінцевим терміном повернення 19.01.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 24,0% річних в гривні.

1.2.14. за кредитним договором №180/1-13, укладеним між заставодавцем та Малим приватним підприємством «Віртус» (далі - боржник 11) 11.03.2013 року з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 14), відповідно до якого боржник 11 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 450 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 09.03.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 14,0% річних в доларах США.

1.2.15 за кредитним договором №147/1-11, між заставодавцем та Приватним підприємством «ТСН» (далі - боржник 12) 08.04.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 15), відповідно до якого боржник 12 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 725 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 08.04.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 15,0% річних в доларах США.

Пунктом 1.3. договору застави визначено, що загальна сума вимог, яка передається в заставу в гривневому еквіваленті на дату укладення цього договору становить 298 351 383, 44 грн. Справедливу вартість майнових прав сторони оцінюють в сумі 220 443 365,27 грн, що відповідає незалежній експертній оцінці, яка здійснена 17.03.2014 суб'єктом оціночної діяльності - ПП «Вітал-Профі» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності ФДМУ від 11.01.2014 № 15902/14).

Відповідно до п. 3.1. договору застави заставодержатель має право, зокрема:

3.1.2. самостійно без звернення до суду здійснювати реалізацію майнових прав, наданих заставодавцем у забезпечення за кредитом.

3.1.4. у разі прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором та відсутності коштів на кореспондентському рахунку заставодавця задовольнити свої грошові вимоги, за якими настав строк погашення, шляхом реалізації заставлених майнових прав (шляхом отримання права вимоги на заставлені майнові права) згідно із ст. 73 Закону України «Про Національний банк України» та умовами цього договору та/або і інший встановлений чинним законодавством України спосіб.

3.1.5. звертати стягнення на предмет застави (отримання вимоги, що випливає із заставленого права) і реалізувати заставлені майнові права і задовольнити за їх рахунок свої грошові вимоги за кредитним договором у повному обсязі до настання терміну виконання заставодавцем відповідних зобов'язань у разі:

- неповернення заставодавцем згідно з умовами кредитного договору заборгованості за кредитом, процентів за користуванням ним та пені в разі їх дострокового витребування заставодержателем;

- одноразової прострочки заставодавцем повернення основної суми кредиту відповідно до графіку повернення коштів згідно кредитного договору на строк більше ніж п'ять днів;

- одноразової прострочки заставодавцем сплати процентів за користування кредитом відповідно до умов кредитного договору на строк більше ніж п'ять днів;

- невиконання заставодавцем обов'язків, передбачених підпунктами 3.2.1., 3.4.7., 3.4.10 цього договору.

3.1.6. якщо сума коштів від реалізації права вимоги на кошти недостатня для повного задоволення вимог заставодержателя, то він має право одержати суму, якої не вистачає, з іншого майна заставодавця в порядку, передбаченому законодавством України та цим договором.

Згідно з п. 3.4. договору застави заставодавець зобов'язаний:

3.4.1. зареєструвати за дорученням заставодержателя обтяження (заставу майнових прав) за свій рахунок у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна протягом п'яти днів з часу підписання цього договору та повідомити про це заставодержателя протягом двох часів з часу реєстрації з наданням витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

3.4.3 не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Умовами п. 4.6. договору застави передбачено, що звернення стягнення на предмет застави відбувається у порядку передбаченому ст. 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Даний договір набирає чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 6.1. договору застави).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір застави майнових прав №48 від 10.04.2014 є недійсним, оскільки під час укладення оспорюваного договору, НБУ не провів належну оцінку забезпечення майнових прав за кредитними договорами, які передані у заставу, чим порушено пункт 8 Положення про надання НБУ кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Правління НБУ №91 від 24.02.2014.

Крім того, позивач вказує на те, що права вимоги за кредитними договорами мали строк закінчення своєї дії до строку дії кредитного договору та договору застави, а саме, до 30.03.2015 і не могли бути передані у заставу відповідно до положень ч. 3 ст. 49 Закону України «Про заставу».

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач як під час розгляду справи місцевим господарським судом, так і у відзиві на апеляційну скаргу наголошував на тому, що строк дії кредитного договору та строк права вимоги є різними поняттями, оскільки з настанням строку повернення кредиту у позивача не припинилося право вимоги по цьому кредиту, тобто строк права вимоги не припинився та не закінчився. Також відповідачем надано суду копію звіту про оцінку майнових прав, які були передані в заставу НБУ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, а також про безпідставність доводів позивача щодо непроведення відповідачем належної оцінки забезпечення майнових прав за кредитними договорами, які передані у заставу, оскільки відповідний обов'язок з надання звіту про оцінку пулу кредитів (акт оцінки пулу кредитів), покладений саме на позивача.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами в ході виконання вищевказаного договору застави склалися відносини застави, в силу якої, відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань якщо інше не передбачено законом.

Отже, договір застави за своєю правовою природою є забезпечувальним правочином, за рахунок якого, кредитор, у разі порушення боржником основного зобов'язання, має переважне право задовольнити свої вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 574 Цивільного кодексу України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель).

Згідно ст. 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити у повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, ст. 180 ГК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п. 3 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, при укладенні договору застави майнових прав №48 від 10.04.2014 між НБУ та АБ «Порто-Франко», сторонами було погоджено предмет договору, гарантії, права і обов'язки сторін, відповідальність сторін, інші умови відповідно до норм статті 12 Закону України «Про заставу».

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ «Про оренду землі» та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає безпідставними доводи позивача, який зазначає, що під час укладення оспорюваного договору, НБУ не провів належну оцінку забезпечення майнових прав за кредитними договорами, які передані у заставу, чим порушено пункт 8 Положення про надання НБУ кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Правління НБУ №91 від 24.02.2014, враховуючи наступне.

Предметом застави можуть бути майно та майнові права (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про заставу».

Так, пунктом 7 Положення про надання НБУ кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Правління НБУ №91 від 24.02.2014 (далі - Положення № 91 від 24.02.2014) (чинне на момент укладення спірного договору застави) встановлено, що НБУ має право приймати рішення про надання кредиту банку для збереження його ліквідності під забезпечення у вигляді майнових прав за укладеними банком-позичальником кредитними договорами з юридичними (крім банків) та фізичними особами, заборгованість за якими класифікована за I категорією якості, а в разі його недостатності - під забезпечення у вигляді майнових прав за укладеними банком-позичальником кредитними договорами з юридичними та фізичними особами, заборгованість за якими класифікована за II категорією якості, відповідно до нормативно-правового акта НБУ з питань формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями за умови, що:

- майнові права за кредитним договором не обтяжені іншими зобов'язаннями;

- заборгованість за кредитним договором обліковується за відповідним балансовим рахунком банку не менше ніж 180 календарних днів;

- передбачена кредитним договором періодичність сплати боргу встановлена не рідше одного разу на місяць/квартал;

- стан обслуговування боргу протягом останніх 180 календарних днів поспіль визначений як «високий» або «добрий»;

- кредити є забезпеченими та забезпечення за ними належить до I - III груп за рівнем ліквідності згідно з вимогами нормативно-правового акта Національного банку з питань формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями;

- кредитні договори укладені не з пов'язаними з банком особами.

Відповідно до п. 8 Положення №91 від 24.02.2014 НБУ приймає в забезпечення за кредитом для збереження ліквідності банку кредити відповідно до реєстру укладених банком-позичальником кредитних договорів, які відповідають вимогам, передбаченим у пункті 7 цього Положення, за ринковою вартістю, визначеною за результатами оцінки, проведеної відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» незалежним суб'єктом оціночної діяльності (далі - пул кредитів), з коригуючими коефіцієнтами: для заборгованості за кредитами I категорії якості - 0,35; для заборгованості за кредитами II категорії якості - 0,25.

При цьому, відповідно до п. 17 Положення №91 від 24.02.2014 банк для отримання кредиту для збереження ліквідності банку має подати до НБУ такі документи:

- клопотання про надання кредиту для збереження ліквідності банку із зазначенням його суми, строку користування ним, напрямів спрямування кредитних коштів;

- письмове запевнення банку, підписане головою правління (ради директорів) та головою спостережної (наглядової) ради, що забезпечення за кредитом для збереження ліквідності банку відповідає вимогам нормативно-правового акта Національного банку з питань формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями та вимогам, визначеним у пункті 7 цього Положення;

- письмове запевнення банку, підписане головою спостережної (наглядової) ради, щодо збільшення протягом строку користування кредитом розміру статутного капіталу банку на суму не менше ніж 20 процентів від суми кредиту для збереження ліквідності;

- реєстр укладених банком-позичальником кредитних договорів з юридичними та фізичними особами, що пропонуються в забезпечення Національному банку України (пул кредитів), форма якого наведена в додатку до цього Положення;

- звіт про оцінку пулу кредитів (акт оцінки пулу кредитів), складений незалежним суб'єктом оціночної діяльності.

Клопотання та реєстр укладених банком-позичальником кредитних договорів мають бути підписані головою правління (ради директорів) банку, засвідчені відбитком печатки банку та зареєстровані в банку.

З вищенаведених приписів вбачається, що саме на позивача покладений обов'язок надання до НБУ звіту про оцінку пулу кредитів (акт оцінки пулу кредитів), складеного незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для отримання кредиту для збереження ліквідності.

Як встановлено судом першої інстанції, АБ «Порто-Франко» для отримання кредиту подавало до НБУ передбачені п. 17 Положення документи, зокрема, Звіт №17-03/2014/2/01 про оцінку майнових прав за кредитними договорами згідно з реєстром №04/590/1 від 17.03.2014, укладений між АБ «Порто - Франко» з юридичними та фізичними особами, копія якого надана відповідачем до матеріалів справи (а.с. 69-71).

Крім того, посилання на вказаний Звіт, складений суб'єктом оціночної діяльності - ПП «Вітал-Профі» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності ФДМУ від 11.01.2014 № 15902/14) міститься у підпункті 1.9.1. п. 1.9. кредитного договору про надання кредиту для збереження ліквідності №47 від 10.04.2014 та у пункті 1.3. договору застави майнових прав №48 від 10.04.2014.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що на виконання Положення про надання НБУ кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Правління НБУ №91 від 24.02.2014, позивачем був поданий до НБУ звіт про оцінку пулу кредитів (акт оцінки пулу кредитів), складений незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для отримання кредиту для збереження ліквідності.

При цьому, суд першої інстанції правильно зауважив, що ані нормами чинного законодавства України, ані приписами Положення №91 від 24.02.2014, чинного на момент укладення спірного договору застави, не встановлений обов'язок НБУ проводити оцінку забезпечення майнових прав за кредитними договорами, які передані у заставу.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що права вимоги за кредитними договорами мали строк закінчення своєї дії до строку дії кредитного договору та договору застави, а саме до 30.03.2015 і не могли бути передані у заставу, відповідно до положень ч. 3 ст. 49 Закону України «Про заставу», виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 576 Цивільного кодексу України та ст. 4 Закону України «Про заставу» предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Частинами 1,2,4 ст. 49 Закону України «Про заставу» встановлено, що заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У договорі застави прав повинна бути вказана особа, яка є боржником по відношенню до заставодавця. Заставодавець зобов'язаний повідомити свого боржника про здійснену заставу прав. У договорі застави прав, які не мають грошової оцінки, вартість предмета застави визначається угодою сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 49 Закону України «Про заставу» строкове право вимоги, яке належить заставодавцю-кредитору може бути предметом застави тільки до закінчення строку його дії.

Разом з тим, відповідно до 28 Закону України «Про заставу», застава припиняється, зокрема, при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави.

Місцевий господарський суд правильно зазначив, що строк дії кредитного договору та строк права вимоги є різними поняттями, оскільки з настанням строку повернення кредиту у позивача не припиняється право вимоги за цим кредитом. Невиконання боржниками своїх зобов'язань по кредитним договорам в обумовлений договором строк не тягне за собою наслідків у вигляді припинення терміну дії права, оскільки внаслідок невиконання зобов'язання настають наслідки, обумовлені законом або договором.

Так, згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

На переконання колегії суддів, строк, вказаний в кредитному договорі, укладеному між НБУ та АБ «Порто-Франко» та кредитних договорах, укладених між АБ «Порто-Франко» та позичальниками, майнові права за якими передані в заставу НБУ, не є терміном дії права у розумінні статті 28 Закону України «Про заставу», а є строком виконання зобов'язання за договором, а отже термін дії права, що складає предмет застави АБ «Порто-Франко» не є припиненим, оскільки невиконання умов договору не тягне за собою припинення терміну дії права.

Крім того, відповідно до умов кредитних договорів, укладених як між НБУ та АБ «Порто-Франко», так і між АБ «Порто-Франко» та позичальниками, сторони визначили, що договір набирає сили з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов'язань, вказаних у даному договорі.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 7 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Таким чином, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу України зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Відтак, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Відповідно до ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи, що на час розгляду справи позивачем не надано доказів, що укладений між сторонами договір суперечить чинному законодавству України, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду та вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, документально не підтвердженими та такими, що задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо порушення місцевим господарським судом норм процесуального права у зв'язку з залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Питання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору до участі у справі вирішується з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі, при дослідженні чого слід з'ясувати чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення у справі таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Відповідач в обґрунтування поданого клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, зазначив, що останній здійснює ліквідацію АБ «Порто-Франко» на підставі Рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30.01.2015 №19, а тому вважає, що рішення у даній справі може вплинути на його права і обов'язки.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали та обставини справи, місцевий господарський суд правомірно задовольнив клопотання відповідача та залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у справі №910/4653/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга АБ «Порто-Франко» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у справі №910/4653/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у справі №910/4653/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4653/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук