ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року Справа № 915/815/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Данилової М.В.,
суддівКорсака В.А., Швеця В.О.
за участю представників:
позивачаПронюк В.Я. дов. від 14.04.2017 №14-65
відповідачаСлюсар М.О. дов. від 30.12.2016 №04/1299
розглянувши матеріали касаційної скаргиПублічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 30.01.2017
у справі№915/815/16 господарського суду Миколаївської області
за позовомПублічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз"
про68806386,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (ПАТ НАК "Нафтогаз України") звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" (ПАТ "Миколаївгаз") про стягнення заборгованості в сумі 68806386,36 грн., з яких сума основного боргу - 63087501,32 грн., пеня - 5353849,84 грн., 3% річних - 365035,20 грн. за прострочення виконання зобов'язань за поставлений природний газ по договору №13-103-ВТВ від 04.01.2013.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 24.10.2016 (суддя Коваль Ю.М.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 (головуючий суддя Принцевська Н.М., судді Колоколов С.І., Ярош А.І.), у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, ПАТ НАК "Нафтогаз України" звернулось з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 24.10.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 і прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача основного боргу у розмірі 61800,425,27 грн., пеню у розмірі 5353849,84 грн., 3% річних у розмірі 365035,20 грн.

Скаржник вважає, що форс-мажорні обставини, зазначені у Сертифікаті №6083 Торгово-промислової палати України від 31.03.2016 не є непереборною силою в розумінні статті 617 Цивільного кодексу України щодо виконання обов'язку зі сплати заборгованості та, відповідно не є підставою для звільнення відповідача як від виконання основного зобов'язання щодо оплати послуг з постачання природного газу, так і відповідальності за його невиконання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя -Данилова М.В., судді Корсак В.А., Сибіга О.М.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 18.04.2017 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі.

13.05.2017 від Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить залишити судові рішення без змін, а скаргу без задоволення з підстав, викладених у судових рішеннях.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 16.05.2017, у зв'язку з направленням судді Сибіги О.М. для участі у співбесіді у межах конкурсу до Верховного суду, визначено наступний склад суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Корсак В.А., Швець В.О.

Ухвалою від 17.05.2017 розгляд касаційної скарги було відкладено.

У додаткових поясненнях до касаційної скарги ПАТ НАК "Нафтогаз України" просить задовольнити касаційну скаргу та посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, статей 263, 509, 525-526, 617, 625, 692, 627, Цивільного кодексу України, статей 173, 218 Господарського кодексу України.

24.05.2017 від Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" надійшли заперечення на пояснення скаржника, в яких останній просить залишити судові рішення без змін.

У додаткових поясненнях, які надійшли до суду касаційної інстанції 06.06.2017 відповідач просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а судові рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні касаційної інстанції 07.06.2017 представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, між НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Миколаївгаз" 04.01.2013 було укладено договір № 13-103-ВТВ купівлі-продажу природного газу, згідно якого одна сторона зобов'язується передати у власність іншій природний газ, а інша - прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 договору сторони передбачили, що газ використовується покупцем виключно для виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат Покупця.

Згодом до вказаного договору були внесені зміни та доповнення додатковими угодами № 1 від 04.04.2013, № 2 від 10.07.2013, № 3 від 08.08.2013, № 4 від 31.12.2013, № 5 від 28.04.2014, № 6 від 15.05.2014, №7 від 10.06.2014, №8 від 05.09.2014, №9 від 10.11.2014, №10 від 08.12.2014, №11 від 22.12.2014, № 12 від 05.02.2015, №13 від 10.03.2015, №14 від 03.04.2015, №15 від 12.05.2015, № 16 від 03.06.2015, №17 від 10.07.2015, №18 від 12.10.2015, №19 від 28.10.2015.

Відповідно до пункту 3.1 договору право власності на газ переходить від продавця до покупця у пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Згідно пунктів 3.3 - 3.5 договору приймання - передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами в національній валюті шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2 договору.

Остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється покупцем після отримання повних розрахунків за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в попередньому місяці, відповідно до договорів на розподіл природного газу, укладеними між продавцем і покупцем. У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки природного газу за цим договором продавець повністю розрахувався за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в попередньому місяці, остаточний розрахунок за використаний природний газ здійснюється покупцем на підставі акту приймання-передачі до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. У будь-якому випадку остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється покупцем не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу (п. 6.1 у редакції додаткової угоди № 11 до договору).

Відповідно до пунктів 7.1 - 7.2 за не виконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно чинному законодавству України.

У разі невиконання покупцем умов договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Пунктами 8.1-8.4 передбачено "форс-мажорні обставини", згідно яким сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання обов'язків щодо договору, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили.

Під форс-мажорними обставинами розуміють обставини, які виникли внаслідок непередбачених сторонами подій і невідворотного характеру, включаючи вибухи на газопроводі, пожежі, землетруси, повені, оповзні, інші стихійні лиха, війну або військові дії.

Настання обставини форс-мажору підтверджується у встановленому законодавством порядку.

Сторонами погоджено, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2013, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення (стаття 11 договору в редакції додаткової угоди № 11).

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що на виконання умов договору ПАТ "НАК "Нафтогаз України" поставлено ПАТ "Миколаївгаз" природний газ на загальну суму 394922070,20 грн., що підтверджується наявними у справі актами приймання-передачі природного газу (а.с. 62-81), актом звірки розрахунків сторін за період 01.01.2013 - 31.08.2016 та не заперечується сторонами.

Підставою для звернення із даним позовом до суду стало неналежне виконання ПАТ "Миколаївгаз" грошових зобов'язань за договором, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 63087501,32 грн.

На момент розгляду справи в апеляційній інстанцій відповідачем було частково сплачено основний борг у розмірі 1287076,05 грн. Таким чином, заборгованість ПАТ "Миколаївгаз" становить 61800425,27 грн. без врахування штрафних санкцій.

Крім того, на суми допущених ПАТ "Миколаївгаз" прострочень оплати вартості поставленого природного газу, котрі мали місце у період січень 2015 року - грудень 2015 року, позивачем нараховано пеню в загальній сумі 5353849,84 грн., посилаючись на умови договору, та 3% річних у сумі 365035,20 грн., посилаючись на частину 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходив із того, що відповідач, отримавши від позивача природний газ, не виконав умови договору та не здійснив повну його оплату внаслідок форс-мажорних обставин, спричинених незаконними діями/бездіяльністю третіх осіб, на які відповідач не може вплинути.

Колегія суддів касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до приписів частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 617 названого Кодексу встановлено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, а саме: особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Норми статей 614, 617 Цивільного кодексу України кореспондуються із нормами статті 218 Господарського кодексу України, згідно з якими учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Водночас статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Разом із тим стаття 617 Цивільного кодексу України встановлює загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, у той час як норми статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає відповідальність за порушення саме грошового зобов'язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК).

Виходячи із наведених норм діючого законодавства колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що порушення відповідачем умов договору щодо оплати товару є підставою для нарахування визначених статтею 625 Цивільного кодексу України платежів, а наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов'язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 3-1195гс16 та від 12.04.2017 №913/869/14.

З урахування викладеного, господарськими судами при розгляді даної справи не було взято до уваги та не надано належної правової оцінки всім доказам в їх сукупності, що, враховуючи суть спору, свідчить про неповне з'ясування всіх обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення господарського спору у даній справі.

Колегія суддів касаційної інстанції зауважує і про інші обставини, які не були враховані судами попередніх інстанцій.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/15132/15 за позовом газорозподільних організацій, в тому числі Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз", яка набрала законної сили, визнано що оскаржуваний Наказ Міненерго від 02.03.2015 №122 прийнято з перевищенням своїх повноважень, без дотримання процедури його прийняття всупереч положення наказу Міненерго прийнято з перевищенням своїх повноважень, що є регуляторним актом по відношенню до оскаржуваного наказу, і це призвело до необґрунтованого зменшення розмірів річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу позивачів. У зв'язку з цим вирішено додаток до оскаржуваного наказу Міненерго скасувати в частині встановлення для газорозподільних підприємств - позивачів розміру нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на 2015 рік і зобов'язати Міненерго затвердити на 2015 рік розміри нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах газорозподільних підприємств-позивачів на підставі Методик визначення питомих втрат та виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої Наказом Міненерго від 30.05.2003 № 264 та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі не приведення об'єму газу до стандартних умов", затвердженої наказом Міненерго від 21.10.2003 № 595.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій взагалі не прийняли до уваги, що вищевказане рішення було прийнято ще в 2015 році.

Також, судами попередніх інстанцій не взято до уваги і Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості, відповідно до якого Міністерство енергетики та вугільної промисловості України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міненерговугілля України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному та нафтогазовому комплексах.

Основними завданнями Міненерговугілля України є формування та реалізація державної політики у паливно-енергетичному комплексі.

Міненерговугілля України у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання.

Накази Міненерговугілля України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Нормативно-правові акти Міненерговугілля України підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Накази Міненерговугілля України, видані в межах його повноважень, є обов'язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами та місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та громадянами.

Як вже зазначалось, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва було скасовано додаток до Наказу Міненерго від 02.03.2015 №122 "Про затвердження розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат газорозподільних підприємств на 2015 рік" і зобов'язано Міненерго затвердити на 2015 рік розміри нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах газорозподільних підприємств-позивачів.

Разом з тим, посилаючись на сертифікат Торгово-промислової палати України від 31.03.2016, яким засвідчено форс-мажорні обставини, зокрема дії/бездіяльність третіх осіб/органів державної влади, суди попередніх інстанцій взагалі не з'ясовували чи було виконано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва, та чи було затверджено Міненерго у 2015 році нові розміри нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах газорозподільних підприємств-позивачів.

Відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити про те, що для з'ясування форс-мажорних обставин суди при вирішенні даного спору повинні розглянути питання щодо долучення до участі у даній справі в якості третьої особи - Міністерство енергетики та вугільної промисловості.

Враховуючи все вищевказане, колегія суддів зауважує, що господарськими судами при розгляді даної справи не було надано належної правової оцінки всім доказам в їх сукупності, що, призвело до неповного з'ясування всіх обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення господарського спору у даній справі.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи (ст.47 Господарського процесуального кодексу України).

Проте, вимоги вказаних норм господарськими судами при розгляді справи виконані не були.

Таким чином, з наведеного слідує, що приймаючи оскаржувані судові рішення, суди всупереч вимогам статті 43 Господарського процесуального кодексу України не забезпечили виконання вимог процесуального закону щодо об'єктивності та всебічності з'ясування дійсних обставин справи, оскільки не надали ґрунтовної юридичної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, виходячи, зокрема, з принципу їх належності та допустимості, що мало своїм наслідком порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

Згідно статті 11110 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи вимоги статті 1117 цього ж Кодексу, відповідно до яких касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова, прийняті у даній справі, підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведене, всебічно, повно, об'єктивно з'ясувати всі обставини справи, надати об'єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального та, дотримуючись норм процесуального права, вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 у справі № 915/815/16 та рішення господарського суду Миколаївської області від 24.10.2016 скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.

Головуючий суддя М.Данилова

Судді В.Корсак

В.Швець