ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.06.2017 Справа № 920/218/17

За позовом: Релігійної організації Свято - Харлампієвської парафії

Конотопської єпархії Української Православної Церкви

с. Гамаліївка Шосткинського району Сумської області,

с. Гамаліївка, Шосткинський район, Сумська область,

до відповідача: Гамаліївської сільської ради Шосткинського району Сумської

області, с. Гамаліївка, Шосткинський район, Сумська область,

про визнання права власності,

СУДДЯ ЗАЄЦЬ С.В.

Представники сторін:

Від позивача не прибув;

Від відповідача не прибув;

При секретарі судового засідання Малюк Р.Б.

Суть спору: позивач подав позовну заяву, в якій просить суд визнати за Релігійною організацією Свято - Харлампієвською парафією Конотопської єпархії Української Православної Церкви с. Гамаліївка Шосткинського району Сумської області право власності на громадський будинок будівлю церкви зі службовими будинками та господарськими будівлями, що розташований за адресою: Сумська область, Шосткинський район, с. Гамаліївка, вул. Лугова, 17-А.

7 квітня 2017 року відповідач подав заяву № 143 від 05.04.2017 про визнання позову по справі, в якій вказав, що відповідно до приписів статті 22 та 78 Господарського процесуального кодексу України визнає позовні вимоги та просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

Позивач подав клопотання (вх. № 1315к від 25.04.2017), в якому просить суд продовжити строк розгляду спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 25.04.2017 продовжено строк вирішення спору по справі до 06.06.2017.

06.06.2017 позивачем подано до суду клопотання про залучення до участі у справі іншого відповідача Управління Державного архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області.

Суд, розглянувши дане клопотання приходить до висновку про відсутність правових підстав для його задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 24 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за наявності достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справу іншого відповідача.

У пункті 1.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що господарський суд за клопотанням сторони або за своєю ініціативою має право до прийняття рішення залучити до участі у справі іншого відповідача, якщо у спірних правовідносинах він виступає або може виступити як зобовязана сторона.

Проте позивачем не надано суду доказів, які б достеменно підтверджували, що Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області виступає або може виступити як зобовязана сторона у спірних правовідносинах (визнання права власності), а також позивач не подав письмових пояснень та доказів того що рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області.

Посилання позивача на той факт, що вимоги у справі були предметом розгляду компетентного державного органу - Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Однак, в даному випадку позивачем не враховано, що під час звернення позивача до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області з приводу прийняття до експлуатації спірного нерухомого майна, отримавши негативну відповідь на своє звернення, позивач має право оскаржити її рішення в судовому порядку. В такому випадку предметом розгляду має бути оскарження рішення (відмови) і відповідача безперечно є особа, чий документ оскаржується - Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області. Проте, позивачем доказів оскарження будь-яких рішень, відповідей Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області суду надано не було.

Тому, враховуючи вищезазначене господарський суд Сумської області відмовляє у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справу іншого відповідача.

06.06.2017 представником позивача подане клопотання (вх. № 4997 від 06.06.2017) про відкладення розгляду справи в звязку з хворобою представника.

Господарський суд, розглянувши дане клопотання, не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача приймаючи до уваги, що:

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі „Смирнова проти України");

Згідно з пунктом 3.9.2 постанови Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору;

Відповідно до пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору,

- по-перше, суд не обмежує кола осіб, які можуть бути представниками у суді, а розгляд даної справи вже відкладався у зв'язку з неявкою відповідача;

- по-друге, позивачем не надано доказів в підтвердження перебування його представника на лікарняному;

Відповідно до частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Представник позивач в судове засідання від 06.06.2017 не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судове засідання 06.06.2017 не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Як зазначає позивач в позовній заяві, в 60-х роках для здійснення богослужінь на території с.Гамаліївка Шосткинського району Сумської області парафії було надано житловий будиночок.

У парафії (позивача) відсутні будь-які відомості стосовно правовстановлюючих документів приналежності даного будинку. Будь-які відомості в погосподарських книгах сільської ради стосовно даного будинку також відсутні.

Дане майно, як зазначає позивач, не має статусу культової будівлі. На сьогоднішній день це громадська будівля - будівля церкви зі службовими будинками.

Позивач зазначає, що протягом тривалого часу парафія займається оформленням правовстановлюючих документів на нього.

20.03.2009 року рішенням виконавчого комітету Гамаліївської сільської ради № 12 громадському будинку - будівлі церкви було присвоєно окрему поштову адресу: Сумська область, м. Шостка, с. Гамаліївка, вул. Лугова, 6.17-А.

Рішенням Виконавчого комітету Гамаліївської сільської ради Шосткинського району Сумської області від 10.10.2016р. надано у постійне користування парафії земельну дім площею 0,1080 га по вул. Лугова, 17-А в с. Гамаліївка Шосткинського р-ну Сумської області для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що за часи користування даним майном за грошові кошти парафії та парафіян, власними силами та засобами протягом тривалого часу здійснювалось будівництво необхідних парафії службових та господарських будівель, а також здійснено добудову котельної та перебудову самої будівлі церкви. Так як будівництво проводилось господарським способом, відповідно жодних проектних або дозвільних документів на це не має.

Як зазначає позивач, в цьому році парафія звернулася до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області з приводу прийняття до експлуатації даного нерухомого майна, на що отримали відмову і роз'яснення стосовно вирішення даного питання.

З матеріалів справи вбачається, що Листом від 16.01.2017 № 40-1019/127-17 Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області позивачу було зазначено, що в Управління відсутні правові підстави для прийняття в експлуатацію самочинно збудованих обєктів.

В матеріалах даної справи відсутні документи, які б підтверджували скасування чи оскарження рішення (листа) Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області про відмову з приводу прийняття до експлуатації спірного нерухомого майна.

Враховуючи, те що позивач не може в повній мірі скористатися своїм правом на зазначені обєкти нерухомості, зокрема здійснити дії щодо реєстрації права власності на спірне майно, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, вважаючи що його право власності порушене.

З данною позицією позивача господарський суд не погоджується враховуючи наступне.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов`язковим.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до приписів ст. ст. 317, 328 Цивільного кодексу України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном; право власності придбавається з підстав, не заборонених законом, у тому числі на підставі угод; право власності вважається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України кожна особа має право на захист своїх прав та законних інтересів, зокрема, шляхом визнання права.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право.

З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що даний позов може бути заявлений власником індивідуально визначеної речі, права якого оспорюються, заперечуються чи не визнаються третьою особою, яка не знаходиться з власником у зобовязальних чи інших відносних відносинах із приводу спірної речі, а також у разі втрати таким власником правовстановлюючих документів на майно. При цьому, відповідачем у такому позові є третя особа, яка або заявляє про свої права на річ, або не предявляє таких прав, але не визнає за позивачем речового права на майно.

Позивач у позовній заяві зазначив підставою виникнення у нього права власності на спірні обєкти самочинне будівництво. Водночас позивач зазначає, що майно отримане ним у 60-х роках, а потім здійснювалася добудова, при тому що відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, датою створення (державної реєстрації) позивача Релігійної організації Свято - Харлампієвської парафії Конотопської єпархії Української Православної Церкви с. Гамаліївка Шосткинського району Сумської області, було здійснено 17.02.1992. Тобто організація створена набагато пізніше ніж їй перейшло майно.

Документів про правоприємництво чи існування до 1992 року іншої організації, на основі якої створено Релігійну організацію Свято - Харлампієвської парафії Конотопської єпархії Української Православної Церкви с. Гамаліївка Шосткинського району Сумської області позивачем суду надано не було.

Посилаючись саме на відсутність можливості проведення реєстрації спірного майна, позивач і звернувся до суду з даним позовом.

В чому саме полягає порушення відповідачем права власності позивача на зазначене у позові майно, позивач у позовній заяві, письмових поясненнях та під час судового розгляду справи не зазначив, суд не може прийняти як належний доказ, оскільки реєстрація права власності відповідачем здійснюється в межах чинного законодавства при дотриманні позивачем певної процедури з подачею відповідних документів.

Окрім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про перебування відповідача з позивачем у правовідносинах щодо здійснення ним прав володіння, користування та розпорядження майном, а відповідно і докази про невизнання чи оскарження відповідачем права власності на майно, зазначене позивачем у позовній заяві, тобто позивачем не вказано, які саме права та законні інтереси порушила Гамаліївська сільська рада.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно можливе лише за наявності спору про право.

З огляду на вказане, відповідачем за таким позовом, повинна бути особа, яка оспорює або не визнає право власності позивача.

Натомість, відповідач у листі від 01.02.2017 № 50 не заперечує проти задоволення позовних вимог у справі.

Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Зазначене відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України, що наведена постанові ВГСУ від 10.04.2012 р. у справі N 5016/2236/2011(6/141), позов про визнання права власності є речово-правовим, і при зверненні до суду позивач повинен підтвердити наявність у нього права власності на спірне майно. Крім цього, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з'єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод. Об'єктом нього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.

Тобто, звертаючись з позовом до господарського суду позивач повинен був довести належними та допустимими доказами, наявність у нього права власності на спірне майно, а також що саме відповідачем оспорюється або не визнається право власності позивача на спірний обєкт, саме відповідачем вчиняються перешкоди у здійсненні всіх правомочностей власника, проте позивачем означене не було доведене.

Окрім цього, позивач в позовній заяві посилається на те, що спірне майно є ним самочинно збудованим, проте в матеріалах справи відсутні будь, які документи які б підтверджували дії позивача по реконструкції, перебудові чи добудові спірного майна, тобто по вчиненню дій з будівництва (в т.ч. самочинному). Зазначення того, що будівля, яка в подальшому самочинно перебудовувалася була надана позивачу у 60 х роках суд оцінює критично, оскільки як вже зазначалося судом сам позивач був створений та зареєстрований як юридична особа лише у 1992 році, що виключає факт отримання саме ним будівлі (спірного майна) у 1960-х роках.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимога позивач про визнання права власності є неправомірною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, з підстав які заявлені у позовній заяві..

Відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 08.06.2017.

Суддя ОСОБА_1