ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" червня 2017 р.Справа № 916/598/17

Господарський суд Одеської області у складі судді Смелянець Г.Є.

при секретарі судового засідання Ігнатишеній А.О.

розглянувши справу №916/598/17

за позовом Любашівського районного центру зайнятості

до відповідача Любашівського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Одеської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

про стягнення 16183,16грн.

за участю представників:

від позивача: Довганюк В.В. за довіреністю №708/01-17/01 від 28.10.2016р.

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

Суть спору: Любашівський районний центр зайнятості звернувся до Любашівського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Одеської області з позовом про відшкодування шкоди в сумі 16183,16грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які визнані протиправними постановою Любашівського районного суду Одеської області від 19.03.2013р. у справі №507/223/13-а, громадянин ОСОБА_2 що перебував на обліку у позивача як безробітний та отримував виплату по безробіттю у період з 31.07.2012р. по 26.04.2013р., своєчасно не отримав пенсійного забезпечення, яке йому гарантовано чинним законодавством, що надало можливість громадянину ОСОБА_2 стати на облік до центру зайнятості та отримувати допомогу як безробітній особі, яка не має будь-яких доходів.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на те, що виплачена позивачем матеріальна допомога по безробіттю громадянину ОСОБА_2 не є матеріальною шкодою у розумінні ст. 1166 ЦК України. Також відповідач посилається на відсутність вини з його боку.

Ухвалою від 19.04.2017р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, строк вирішення спору у даній справі продовжений господарським судом на 15 днів у зв'язку із задоволенням відповідного клопотання позивача, та розгляд справи відкладений на 10.05.2017р.

Ухвалою від 10.05.2017р. розгляд справи відкладений на 24.05.2017р. у зв'язку з нез'явленням у судове засідання позивача та третьої особи, невиконанням ними вимог суду щодо надання витребуваних доказів.

У зв'язку з перебуванням судді Смелянець Г.Є. на лікарняному, судове засідання 24.05.2017р. не відбулося.

Ухвалою від 26.05.2017р. справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 06.06.2017р.

Ухвалою від 26.05.2017р. строк вирішення справи продовжений на 15 днів, до 09.06.2017р. у зв'язку із задоволенням відповідного клопотання відповідача.

06.06.2017р. за вх.№12433/17 господарський суд одержав заяву, згідно з якою відповідач просить суд розглянути справу за відсутності представника відповідача, яке господарським судом задоволено.

На підставі ст. 85 ГПК України у судовому засіданні за участю представника позивача оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

14.03.2012р. громадянин ОСОБА_2 звернувся до Управління Пенсійного фонду у Любашівському районі Одеської області із заявою про призначення пільгової пенсії за віком згідно п.а ч.1 ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Рішенням Управління Пенсійного фонду у Любашівському районі Одеської області №126 від 15.03.2012р. громадянину ОСОБА_2 відмовлено у призначенні пенсії.

Не погоджуючись з відмовою відповідача призначенні пенсії, громадянин ОСОБА_2 звернувся до Любашівського районного суду Одеської області з адміністративним позовом про визнання дій Управління Пенсійного фонду у Любашівському районі неправомірним, зобов'язання призначити йому пенсію на пільгових умовах.

Водночас 31.07.2012р. громадянин ОСОБА_2 звернувся до Любашівського районного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю, при цьому вказавши у заяві, що станом на дату звернення до позивача не зареєстрований як фізична особа-підприємець, не отримував пенсію згідно діючого законодавства, не був членом ОСГ.

Відповідно до витягу із наказів Любашівського районного центру зайнятості від 31.07.2012р. про прийняття рішень по особі ОСОБА_2 ПК №00006, з 31.07.2012р. громадянину ОСОБА_2 призначено та розпочато виплату допомоги по безробіттю.

Згідно з витягом із наказів Любашівського районного центру зайнятості від 08.05.2013р. про прийняття рішень по особі ОСОБА_2 ПК №00006 з 27.04.2013р. громадянину ОСОБА_2 скорочено виплату допомоги по безробіттю.

У відповідності до витягу із наказів Любашівського районного центру зайнятості від 30.05.2013р. про прийняття рішень по особі ОСОБА_2 ПК №00006 з 15.05.2013р. припинено виплату допомоги по безробіттю у зв'язку з працевлаштуванням безробітного.

Постановою Любашівського районного суду Одеської області від 19.03.2013р. у справі №507/223/13-а визнано дії Управління Пенсійного фонду у Любашівському районі Одеської області щодо відмови ОСОБА_2 у зарахуванні до стажу його роботи період роботи у районах Крайньої Півночі у пільговому обчисленні за період з 108.05.1982 року по 01 січня 1991 року та визначення пенсії на пільгових умовах, неправомірними; зобов'язано Управління Пенсійного фонду у Любашівському районі Одеської області зарахувати періоди роботи в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні та призначити йому пенсію на пільгових умовах, починаючи з 14 березня 2012 року.

Додатковою постановою Любашівського районного суду Одеської області від 27.01.2014р. у справі №507/223/13-а зобов'язано Управління Пенсійного фонду у Любашівському районі Одеської області зарахувати періоди роботи в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні та призначити йому пенсію на пільгових умовах, за віком, починаючи з 14 березня 2012 року.

Відповідно до довідки розрахунку виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_2, складеної Любашівським районним центром зайнятості за період з липня 2012 року по травень 2013 року ОСОБА_2 виплачено 16183,16 грн. допомоги по безробіттю.

У листі від 24.10.2016р. №701/01-17/02 позивач просив відповідача надати інформацію щодо призначення пенсії ОСОБА_2.

У відповідь на лист від 24.10.2016р. №701/01-17/02 відповідач повідомив позивачу про те, що ОСОБА_2 перебуває на обліку та отримує пенсію за віком; за призначенням пенсії ОСОБА_2 звернувся 14.03.2012р.; пенсію призначено за рішенням суду в жовтні 2013р. з 14.03.2012р.

Актом №3 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про зайнятість населення" від 30.01.2017р. позивач дійшов висновку , що неправомірними діями Управління Пенсійного Фонду України в Любашівському районі Одеської області щодо відмови ОСОБА_2 у зарахуванні до стажу його роботи у районах Крайньої Півночі та призначення пенсії на пільгових умовах Любашівському районному центру зайнятості - виконавчій дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття завдано матеріальну шкоду (збитки) у розмірі отриманої ОСОБА_2 допомоги по безробіттю за період з 31.07.2012р. по 26.04.2013р. в розмірі 16183,16 грн., яка підлягає поверненню.

У претензії від 03.02.2017р. №636/01-17/04 позивач просив відповідача відшкодувати кошти, виплачені за період з 31.07.2012р. по 26.04.2013р. як допомога по безробіттю ОСОБА_2 в розмірі 16183,16 грн.

У відповіді на претензію від 20.02.2017р. №135/14 відповідач вказав на відсутність підстав для відшкодування суми кошті, сплаченої позивачем як допомога по безробіттю ОСОБА_2

Вважаючи, що відмова відповідача у призначенні ОСОБА_2 пенсії на пільгових умовах потягла за собою неправомірну реєстрацію останнього в службі зайнятості з призначенням особі статусу безробітного та незаконною виплатою допомоги по безробіттю в сумі 16183,16 грн., чим спричинено шкоду позивачу на вказану суму, позивач звернувся до господарського суду з відповідним позовом.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У розумінні приписів наведеної норми однією з підстав виникнення зобов'язання є заподіяння шкоди іншій особі. На відміну від зобов'язань, які виникають із правомірних актів, цей вид зобов'язань виникає із неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою.

Деліктне (позадоговірне) зобов'язання виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов'язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобов'язальних правовідносин.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювача шкоди.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 11.04.2017р. у справі №916/2081/16.

При цьому, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.09.2014р. у справі №3-100гс14, від 04.11.2014р. у справі №3-162гс14, від 22.01.2013р. у справі №3-72гс12, від 20.06.2011р. у справі №3-56гс11, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Відповідно до вимог ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Вищого господарського суду України від 19.08.2014р. у справі №902/122/14.

Статтею 1192 ЦК України передбачено два способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого: відшкодування шкоди в натурі (передача речі того ж роду і такої ж якості) або відшкодування завданих збитків у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Для покладення на відповідача обов'язку відшкодування шкоди необхідна наявність певних підстав, як-то неправомірні рішення, дії чи бездіяльність, вина, яка може полягати в умислі чи необережності, наявність шкоди для позивача внаслідок дій відповідача і безпосередній причинний зв'язок між шкодою та правопорушенням, який в даному випадку відсутній.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність будь-яких правових зв'язків між позивачем та відповідачем.

Заявлена до стягнення сума була сплачена позивачем добровільно, а саме виплачена як допомога по безробіттю у зв'язку з наданням ОСОБА_2 статусу безробітного, що свідчить про відсутність матеріальної шкоди завданої відповідачем позивачу та відсутність підстав для стягнення з відповідача шкоди у вигляді коштів перерахованих третій особі.

Положеннями Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000р. №307, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.2000р. за №915/5136, чинного станом на дату надання третій особі статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю, саме на позивача було покладено обов'язок щодо перевірки страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення.

Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та шкодою, завданою позивачу, що є обов'язковою умовою для стягнення позадоговірної шкоди відповідно до ст. 1166 ЦК України.

Таким чином, з огляду на вищевстановлені судом обставини, у діях відповідача не вбачається наявності складу цивільного правопорушення, а отже відсутні підстави для стягнення з нього заявлених позивачем до стягнення в якості шкоди 16183,16грн.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Вищого господарського суду України від 19.08.2014р. у справі №902/122/14.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За викладених обставин господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Любашівського районного центру зайнятості в повному обсязі.

На підставі ст.ст.44,49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити Любашівському районному центру зайнятості у задоволенні позову до Любашівського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Одеської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено у встановленому законом порядку.

Повне рішення складено 12 червня 2017 р.

Суддя Г.Є. Смелянець