РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2017Справа № 910/2358/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Шкоденко Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Контент Делівері Сервіс»

до Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав»

про визнання додаткової угоди укладеною

та за зустрічною позовною заявою Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контент Делівері Сервіс»

про визнання додаткової угоди недійсною

за участю представників:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом):Наливайко С.П. - представник за довіреністю б/н від 03.03.2017 р. Бригинець С.М. - представник за довіреністю б/н від 09.12.2016 р.
від відповідача (позивача за зустрічним позовом):Мельник В.А. - представник за довіреністю № 60 від 26.05.2016 р. Гузій Д.М. - представник за довіреністю № 80 від 31.03.2017 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Контент Делівері Сервіс» (далі - ТОВ «Контент Делівері Сервіс», Товариство, позивач за первісним позовом) з позовом до Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» (далі - ДО УААСП, Організація, відповідач за первісним позовом) про визнання додаткової угоди укладеною.

У обґрунтування своїх вимог ТОВ «Контент Делівері Сервіс» посилається на те, що під час укладення додаткової угоди № 1 від 30.01.2015 р. (далі - спірна додаткова угода) до договору № 01/2014 від 23.12.2013 р. сторонами було допущено технічну описку у даті основного договору - 23.12.2013 р., у той час, як у дійсності вказана додаткова угода № 1 стосувалась договору № 01/2014 від 27.12.2013 р., при цьому договору № 01/2014 від 23.12.2013 р. ніколи не існувало.

У позові ТОВ «Контент Делівері Сервіс» просило суд визнати додаткову угоду № 1 від 30.01.2015 р. до договору № 01/2014 від 23.12.2013 р. такою, що укладена до договору № 01/2014 від 27.12.2013 р.

До початку розгляду справи по суті від ДО УААСП надійшла зустрічна позовна заява до ТОВ «Контент Делівері Сервіс» про визнання додаткової угоди недійсною, яка відповідно до ст. 60 ГПК України була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом.

Зустрічна позовна заява, з урахуванням додаткових пояснень, поданих 10.05.2017 р., мотивована тим, що:

- допущення технічної помилки в даті договору, в силу положень ст. 229 ЦК України, має наслідком недійсність цього договору (угоди);

- спірна додаткова угода не спрямована на реальне настання правових наслідків та є фіктивним правочином;

- за відсутності у сторін примірника оригіналу договору № 01/2014 від 23.12.2013 р., як основного договору, спірна додаткова угода становить окремий документ юридичного характеру, який не відповідає вимогам ст. ст. 32, 33, 49 Закону України «Про авторське право та суміжні права», не містить необхідних істотних умов, що унеможливлює настання реальних правових наслідків та суперечить приписам ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України.

У зустрічному позові ДО УААСП просить суд визнати додаткову угоду № 1 від 30.01.2015 р. до договору № 01/2014 від 23.12.2013 р. недійсною.

У судовому засіданні представники позивача за первісним позовом (ТОВ «Контент Делівері Сервіс») свої вимоги підтримали та обґрунтували, просили їх задовольнити.

Представники відповідача за первісним позовом (ДО УААСП) проти задоволення первісних позовних вимог заперечили, зазначили, що:

- позивачем (ТОВ «Контент Делівері Сервіс») не вказано, які саме його права були порушені відповідачем (ДО УААСП);

- основний договір № 01/2014 від 27.12.2013 р. є розірваним за ініціативою ДО УААСП з 13.12.2016 р., оскільки вказаний договір істотно погіршує становище творців об'єктів інтелектуальної власності, не містить погоджених сторонами істотних умов, умови його не виконуються, про що свідчить повернення грошових коштів сплачених ТОВ «Контент Делівері Сервіс» на виконання умов договору № 01/2014 від 27.12.2013 р. на користь Організації;

- фактично спірною додатковою угодою змінено зміст основного договору: викладено у новій редакції п. п. 5.3 та 5.4 договору № 01/2014 від 23.12.2013 р., змінено фінансові умови договору, а також порядок розрахунків між сторонами, у той час як, положеннями п. п. 5.3 та 5.4 договору № 01/2014 від 27.12.2013 р. врегульовано порядок його дострокового розірвання, що на думку відповідача (ДО УААСП) свідчить про намір сторін внести зміни саме до умов договору № 01/2014 від 23.12.2013 р.;

- спірна угода була підписана генеральним директором ДО УААСП Матвєєвою О.Я., яка була звільнена з займаної посади - 13.10.2015 р., при цьому протягом періоду з 13.10.2015 р. по 11.05.2016 р. попередня печатка ДО УААСП перебувала в її розпорядженні, що не позбавляло зазначену особу можливості засвідчити спірну додаткову угоду власним підписом та печаткою Організації протягом вказаного періоду.

З огляду на викладене, представники відповідача за первісним позовом (ДО УААСП) просили відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Контент Делівері Сервіс».

Представники позивача за зустрічним позовом (ДО УААСП) у судовому засіданні заявлені вимоги про визнання спірної додаткової угоди недійсною підтримали та обґрунтували, просили їх задовольнити.

Представники відповідача за зустрічним позовом (ТОВ «Контент Делівері Сервіс») зазначені вимоги не визнали, вказавши, що:

- положеннями договору № 01/2014 від 27.12.2013 р. закріплені усі істотні умови, обов'язковість яких встановлена чинним законодавством для даного виду договорів, а умови вказаного договору виконувались, про що свідчить сплата Товариством авторської винагороди (роялті);

- посилання відповідача за первісним позовом (ДО УААСП) на те, що спірна додаткова угода укладена генеральним директором ДО УААСП після її звільнення з посади, суперечить фактичній послідовності подій.

З огляду на наведені заперечення, представники відповідача за зустрічним позовом (ТОВ «Контент Делівері Сервіс») просили відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог ДО УААСП.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 23.12.2013 р. та 27.12.2013 р. між ДО УААСП та ТОВ «Контент Делівері Сервіс» (КДС за договором) було укладено два договори № 01/2014, згідно з умовами яких ДО УААСП від імені авторів та їх правонаступників, включаючи іноземних, надає користувачам у порядку та на умовах, визначених цим договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів у приміщеннях закладів користувачів, розташованих на території України, а користувачі зобов'язуються виплачувати ДО УААСП авторську винагороду (роялті) відповідно до умов даного договору та закону (п. 2.1).

Відповідно до положень розділу І договорів № 01/2014 від 23.12.2013 р. та № 01/2014 від 27.12.2013 р. сторони домовились вживати в даному договорі термін «користувач (користувачі)» у значенні «суб'єкти господарювання, які шляхом укладення із КДС договору доручили останньому врегулювати від їх імені та за їх рахунок шляхом укладення господарських договорів усі питання щодо використання ними способом публічного виконання творів».

Пунктами 5.1 договорів № 01/2014 від 23.12.2013 р. та № 01/2014 від 27.12.2013 р. встановлений строк їх дії. Так, вказані договори набирають чинності з 01.01.2014 р. і діють по 31.12.2016 р. та 31.12.2020 р. (відповідно).

Згідно з п. 5.3 договорів № 01/2014 від 23.12.2013 р. та № 01/2014 від 27.12.2013 р. ці договори можуть бути розірвані достроково на вимогу однієї із сторін за умови письмового повідомлення про це іншої сторони.

Договори вважаються достроково розірваними через 20 календарних днів з дня отримання стороною повідомлення про розірвання договору (п. 5.4 договорів № 01/2014 від 23.12.2013 р. та № 01/2014 від 27.12.2013 р.).

Також у матеріалах справи міститься додаткова угода № 1 від 30.01.2015 р. (далі - спірна додаткова угода) до договору № 01/2014 від 23.12.2013 р., згідно з умовами якої сторони дійшли згоди викласти п. п. 5.3 та 5.4 вказаного договору у наступній редакції:

« 1. Сторони погодили, що незалежно від передбаченого договором порядку визначення розміру авторської винагороди (роялті), КДС зобов'язується оплачувати на користь ДО УААСП авторську винагороду (роялті) за розрахунковий період у загальному розмірі не нижче 10 000,00 грн., без ПДВ.

2. Порядок надання звітності КДС та підписання акта про виплату винагороди сторонами залишаються незмінними».

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вказаної угоди ТОВ «Контент Делівері Сервіс» сплатило на користь Організації грошові кошти з призначенням платежу «виплата винагороди (роялті) згідно договору № 01/2014 від 27.12.2013 р.» у сумі 2 990,78 грн. - за платіжним дорученням № 221 від 29.01.2015 р.; 7 009,22 грн. - за платіжним дорученням № 231 від 06.02.2015 р.; 10 000,00 грн. - за платіжним дорученням № 491 від 16.01.2016 р.; 10 000,00 грн. - за платіжним дорученням № 917 від 31.01.2017 р., а всього - 30 000,00 грн.

20.04.2016 р. Організація звернулась до ТОВ «Контент Делівері Сервіс» з листом № 01/1380 від 19.04.2016 р., яким повідомила про розірвання договору № 01/2014 від 27.12.2013 р. у зв'язку з істотною зміною обставин, на підставі ч. 1 ст. 652 ЦК України. Направлення вказаного листа підтверджується описом вкладення поштового відправлення № 349 від 20.04.2016 р.

У відповідь на вищевказане повідомлення ТОВ «Контент Делівері Сервіс» направило ДО УААСП лист № 01-16/05/2016 від 16.05.2016 р., у якому просило повідомити, які саме істотні обставини змінились та зазначило, що не вбачає наявності законних підстав для розірвання договору № 01/2014 від 27.12.2013 р. Направлення вказаного листа підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком підприємства поштового зв'язку № 0431 від 16.05.2016 р.

17.11.2016 р. ДО УААСП повторно звернулась до ТОВ «Контент Делівері Сервіс» з листом № 04.03/3437 від 15.11.2016 р., яким повідомила про розірвання договору № 01/2014 від 27.12.2013 р. на підставі п. п. 5.3, 5.4 вказаного договору. Направлення вказаного листа підтверджується описом вкладення у цінний лист (поштове відправлення № 403) від 17.11.2016 р.

У відповідь на вищевказане звернення ТОВ «Контент Делівері Сервіс» листом № 01-05/12/2016 від 05.12.2016 р. повідомило ДО УААСП про те, що не вбачає наявності законних підстав для розірвання договору, оскільки додатковою угодою № 1 від 30.01.2015 р. пункти 5.3, 5.4 договору викладено у новій редакції. Таким чином, договір № 01/2014 від 27.12.2013 р. не містить положень, на підставі яких він може бути достроково розірваний в односторонньому порядку. Направлення вказаного листа підтверджується описом вкладення у лист з оголошеною цінністю та фіскальним чеком підприємства поштового зв'язку № 1250 від 06.12.2016 р.

У подальшому ДО УААСП повідомила ТОВ «Контент Делівері Сервіс» листом № 04.02/4144 від 26.12.2016 р. про те, що зазначена Товариством додаткова угода № 1 від 30.01.2015 р. була укладена до іншого договору, а саме - до договору № 01/2014 від 23.12.2013 р., та не змінює положень договору № 01/2014 від 27.12.2013 р., який Організація бажає розірвати. Направлення вказаного листа підтверджується описом вкладення у цінний лист (поштове відправлення № 320) від 27.12.2016 р.

Вважаючи договір № 01/2014 від 27.12.2013 р. розірваним з 13.12.2016 р., ДО УААСП повернула ТОВ «Контент Делівері Сервіс» грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн., сплачені останнім на виконання умов вказаного договору, як безпідставно перераховані платником, що підтверджується платіжним дорученням № 26336 від 02.03.2017 р.

Зазначені фактичні обставини справи сторонами не заперечуються, а предметом спору в межах даної справи є первісна вимога ТОВ «Контент Делівері Сервіс» про визнання додаткової угоди № 1 від 30.01.2015 р. до договору № 01/2014 від 23.12.2013 р. такою, що укладена до договору № 01/2014 від 27.12.2013 р., в обґрунтування якої Товариство стверджує, що зазначення в тексті спірної додаткової угоди дати основного договору - 23.12.2013 р. є помилковим, а договору № 01/2014 від 23.12.2013 р. ніколи не існувало.

Суд зазначає, що матеріали справи містять копії обох укладених сторонами договорів № 01/2014 від 23.12.2013 р. та № 01/2014 від 27.12.2013 р., що спростовує твердження ТОВ «Контент Делівері Сервіс» про те, що договору № 01/2014 від 23.12.2013 р. ніколи не існувало.

Обґрунтовуючи твердження про те, що у тексті спірної додаткової угоди допущена технічна описка, ТОВ «Контент Делівері Сервіс» у поясненнях, поданих 10.05.2017 р., зазначило про направлення відповідачем за первісним позовом (ДО УААСП) 03.09.2016 р. на адресу Товариства проекту додаткової угоди № 2 саме - до договору № 01/2014 від 27.12.2013 р. та свідоме присвоєння їй номеру « 2» свідчить не лише про обізнаність ДО УААСП щодо факту укладення спірної додаткової угоди № 1, а також щодо допущення у її тексті описки в даті основного договору.

Проте, вказані доводи ТОВ «Контент Делівері Сервіс» не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Зазначення в тексті додаткової угоди № 2 договору № 01/2014 від 27.12.2013 р. підтверджує лише її приналежність до вказаного договору, проте, не підтверджує того, що спірна додаткова угода № 1 також укладалась сторонами з метою внесення змін саме до договору № 01/2014 від 27.12.2013 р., та не свідчить про те, що зазначення в тексті останньої дати основного договору « 23.12.2013 р.» - є помилковим.

Крім того, як встановлено судом, додаткова угода № 2 до договору № 01/2014 від 27.12.2013 р. сторонами не була укладена, оскільки не засвідчена підписом уповноваженого представника ТОВ «Контент Делівері Сервіс» та печаткою Товариства, відтак, не є належним письмовим доказом в розумінні ст. 36 ГПК України.

Суд також зазначає, що під час розгляду господарським судом міста Києва та Київським апеляційним господарським судом справи № 910/6037/16, в межах якої також досліджувались положення договору № 01/2014 від 27.12.2013 р. та на яку посилалися сторони, судами не встановлена наявність додаткових угод, укладених сторонами до договору № 01/2014 від 27.12.2013 р.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що ТОВ «Контент Делівері Сервіс» не доведено наявність правового зв'язку між спірною додатковою угодою № 1 від 30.01.2015 р. та договором № 01/2014 від 27.12.2013 р.

Крім того, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Матеріально-правовий зміст захисту цивільних прав та інтересів полягає, насамперед у з'ясуванні чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому необхідно виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і обов'язків, у відповідності до яких цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями частини 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У розумінні зазначених приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, через зазначені положення Господарського процесуального кодексу України реалізується принцип доступності правосуддя. До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто у розумінні цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Водночас за змістом зазначеної статті порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес» що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, ТОВ «Контент Делівері Сервіс», звертаючись до суду, як позивач, із даним позовом та вимагаючи визнання додаткової угоди № 1 від 30.01.2015 р. до договору № 01/2014 від 23.12.2013 р. такою, що укладена до договору № 01/2014 від 27.12.2013 р., зобов'язане довести, яким чином порушено його права, а суд, в свою чергу, повинен перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Таким чином, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим для здійснення правового захисту такої особи.

Водночас, згідно з вимогами ч. 1 ст. 33 ГПК України обов'язком позивача за первісним позовом є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів з боку відповідача - ДО УААСП.

Проте, ТОВ «Контент Делівері Сервіс» доказів, які свідчать про порушення відповідачем за первісним позовом прав Товариства або його охоронюваних законом інтересів, суду не надало та порушення його прав відповідачем не довело, тому підстави для захисту цивільних прав та інтересів відсутні, що є підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

Крім того, суд зазначає, що положеннями ст. 13 Конституції України та ч. 1 ГК України закріплений обов'язок держави забезпечувати захист прав і законних інтересів усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Наведені положення реалізуються, зокрема, у ч. 2 ст. 20 ГК України, відповідно до якої кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Частиною 1 ст. 2 ГПК України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення (постанови Вищого господарського суду України від 30.07.2013 р. по справі № 922/435/13-г, від 21.09.2016 р. по справі № 910/31940/15).

Перелік способів захисту прав та інтересів наведений у ст. 16 ЦК України, а також у ст. 20 ГК України.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Положеннями ч. 2 ст. 20 ГК України встановлено, що права та законні інтереси захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 р. по справі № 910/743/13).

Приписами ч. 1 ст. 12 ГПК України встановлена підвідомчість спорів господарським судам, послідовний аналіз яких свідчить, що господарські суди розглядають справи, пов'язані з вирішенням спору про право, та в силу положень ст. ст. 82, при вирішенні господарського спору по суті приймають рішення, у мотивувальній частині якого вказуюють, зокрема, встановлені ними обставини справи.

Тобто, встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Чинним законодавством України не наведено чіткого визначення юридичних фактів, однак із практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача щодо визнання додаткової угоди № 1 від 30.01.2015 р. до договору № 01/2014 від 23.12.2013 р. такою, що укладена до договору № 01/2014 від 27.12.2013 р., фактично спрямована на встановлення певного юридичного факту, внаслідок якого правовідносини сторін зміняться.

Водночас, вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій господарській справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 р. по справі № 910/743/13).

Тобто, вимоги позивача про встановлення юридичних фактів можуть бути досліджені та встановлені лише під час вирішення спору про право, відтак, зазначені вимоги не можуть виступати самостійним предметом спору і, відповідно, належним способом захисту в межах господарської справи.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на зміст позовних вимог за первісним позовом, суд дійшов висновку про те, що фактично такі вимоги не відповідають встановленим законом способам захисту прав, а спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції господарського суду, який, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно з роз'ясненнями, наведеними у п. 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 Від 26.12.2011 р., господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.07.2004 р. по справі № 10/732).

З огляду на викладене, суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога ТОВ «Контент Делівері Сервіс» щодо визнання спірної додаткової угоди такою, що укладена до договору № 01/2014 від 27.12.2013 р.

Розглядаючи зустрічну позовну заяву ДО УААСП до ТОВ «Контент Делівері Сервіс» про визнання додаткової угоди недійсною, суд виходив з наступного.

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що наявність технічної помилки в правочині, в силу положень ст. 229 ЦК України, має наслідком його недійсність. Окрім того, вважає, що спірна додаткова угода становить окремий документ юридичного характеру, який не відповідає вимогам ст. ст. 32, 33, 49 Закону України «Про авторське право та суміжні права», не містить необхідних істотних умов, що унеможливлює настання реальних правових наслідків за вказаною угодою, та є фіктивним правочином, тому на підставі ч. ч. 1, 5 ст. 203, ст. 215, ЦК України просить визнати її недійсною.

Приписами ст. ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 9), вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Виконуючи зазначені вказівки Верховного Суду України та перевіряючи доводи позивача за зустрічним позовом, господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 (далі - Постанова Пленуму ВГСУ № 11) на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності (п. 2.11 Постанови Пленуму ВГСУ № 11).

Зазначаючи про невідповідність спірної додаткової угоди вимогам чинного законодавства України, ДО УААСП послалась на ч. 5 ст. 32, ч. 2 ст. 33, п.п. «а», «б», «в» ч. 1 ст. 49 Закону України «Про авторські та суміжні права».

Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 49 Закону України «Про авторські та суміжні права» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплено, що організації колективного управління повинні виконувати від імені суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них повноважень такі функції:

а) погоджувати з особами, які використовують об'єкти авторського права і (або) суміжних прав, розмір винагороди під час укладання договору;

б) укладати договори про використання прав, переданих в управління. Умови цих договорів повинні відповідати положенням статей 31 - 33 цього Закону;

в) збирати, розподіляти і виплачувати зібрану винагороду за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єктам авторського права і (або) суміжних прав, правами яких вони управляють, а також іншим суб'єктам прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 32 Закону України «Про авторські та суміжні права» право на передачу будь-яким особам невиключних прав на використання творів мають організації колективного управління, яким суб'єкти авторського права передали повноваження на управління своїми майновими авторськими правами.

Згідно з ч. 2 ст. 33 Закону України «Про авторські та суміжні права» договір про передачу прав на використання творів вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов (строку дії договору, способу використання твору, території, на яку поширюється передаване право, розміру і порядку виплати авторської винагороди, а також інших умов, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнено згоди). Авторська винагорода визначається у договорі у вигляді відсотків від доходу, отриманого від використання твору, або у вигляді фіксованої суми чи іншим чином. При цьому ставки авторської винагороди не можуть бути нижчими за мінімальні ставки, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Отже, наведеними нормами Закону визначено функції організацій колективного управління, закріплено право передавати права на використання твору та встановлено коло осіб, які мають таке право на передачу, а також визначено вимоги до договору на право використання творів.

Суд зазначає, що додаткова угода не є самостійним правочином, а являється лише невід'ємною складовою частиною основного договору, спрямованою на зміну правовідносин, що вже існують між сторонами і виникли з основного договору, а не на встановлення нових правовідносин. Таким чином, додаткова угода регулює правовідносини сторін лише в частині внесених нею змін і не містить положень щодо погодження сторонами всіх істотних умов, а також інших умов, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди.

Враховуючи встановлену судом наявність договору № 01/2014 від 23.12.2013 р. - основного договору, на підставі якого між сторонами виникли відповідні правовідносини та положеннями якого вказані правовідносини врегульовані, твердження ДО УААСП про те, що відсутній правочин, у якому б сторонами були погодженні всі істотні умови, суд вважає спростованими.

Щодо тверджень позивача за зустрічним позовом про фіктивність спірної додаткової угоди та відсутність зумовлених нею реальних правових наслідків суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У п. 3.11 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 роз'яснено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач за зустрічним позовом, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, не надав суду доказів на підтвердження того, що всі учасники спірного правочину мали умисел на укладення фіктивного правочину та не мали наміру створити відповідні правові наслідки на момент його вчинення.

Натомість судом встановлено, що інша сторона договору - ТОВ «Контент Делівері Сервіс» сплатила на користь ДО УААСП грошові кошти з призначенням платежу «виплата винагороди (роялті) згідно договору № 01/2014 від 27.12.2013 р.» за платіжними дорученнями № 221 від 29.01.2015 р., № 231 від 06.02.2015 р., № 491 від 16.01.2016 р., № 917 від 31.01.2017 р. При цьому, Товариство стверджує, що сплачувало авторську винагороду (роялті) за вказаними платіжними дорученнями враховуючи зміни, внесені спірною додатковою угодою, тобто в розмірі не менше 10 000,00 грн., оскільки вважало, що такі зміни стосуються договору № 01/2014 від 27.12.2013 р.

Наведені обставини свідчать про те, що одна із сторін спірного правочину - ТОВ «Контент Делівері Сервіс», сплачуючи на користь іншої сторони - ДО УААСП авторську винагороду (роялті) у розмірі не меншому, ніж визначено умовами спірної додаткової угоди, намагалася досягти відповідного правового результату, зумовленого саме положеннями спірного правочину.

Відтак, судом не встановлено ознак фіктивності, притаманних діям обох сторін спірного правочину, а також не встановлено наявності у його сторін умислу, спрямованого на укладення правочину, який не породжуватиме відповідних правових наслідків.

Стосовно доводів позивача за зустрічним позовом про те, що наявність технічної помилки в правочині, в силу положень ст. 229 ЦК України, має наслідком його недійсність, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 9 роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 3.9 Постанови Пленуму ВГСУ № 11, під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Зважаючи на наведені роз'яснення Вищого господарського суду України, суд зазначає, що ДО УААСП не вірно застосовує приписи ст. 229 ЦК України, оскільки технічна описка не є наслідком неправильного сприйняття стороною правочину його предмета чи інших істотних умов, а вчиняється, не зважаючи на вірне розуміння умов правочину, у той час, як визнанню недійсним підлягає такий правочин, під час укладення якого мала місце помилка, що спотворює правильне розуміння суті вчинюваного правочину та, як наслідок, впливає на волевиявлення сторони.

Позивач за зустрічним позовом, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, не довів, що спірна додаткова угода вчинена сторонами внаслідок неправильного розуміння ними предмета чи інших істотних умов оспорюваного правочину, а за відсутності такої помилки - не була би вчинена взагалі.

Суд також не приймає до уваги заперечення ДО УААСП про те, що спірна додаткова угода могла бути засвідчена підписом генерального директора Організації та її печаткою після звільнення Матвєєвої О.Я. із займаної посади, оскільки протягом періоду з 13.10.2015 р. по 11.05.2016 р. попередня печатка ДО УААСП перебувала в її розпорядженні, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту спірної додаткової угоди, її датовано 30.01.2015 р. та засвідчено підписом генерального директора ДО УААСП - Матвєєвої О.Я.

Матвєєву О.Я. звільнено з посади генерального директора ДО УААСП - 13.10.2015 р., що підтверджується відповідним наказом № 156-н, копія якого долучена до матеріалів справи. Таким чином, спірна додаткова угода укладена до звільнення Матвєєвої О.Я. з посади генерального директора ДО УААСП.

Крім того, судом встановлено, що попередню печатку ДО УААСП було знищено - 11.05.2016 р., що підтверджується актом знищення печатки ДО УААСП, копія якого також наявна в матеріалах справи.

Отже, ДО УААСП, в порушення вимог ст. 33 ГПК України, не надано доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що попередня печатка Організації протягом періоду з 13.10.2015 р. по 11.05.2016 р. перебувала у Матвєєвої О.Я., а також про те, що спірна додаткова угода була укладена Матвєєвою О.Я. після її звільнення з посади генерального директора, тому відповідні твердження позивача за зустрічним позовом ґрунтуються на його припущеннях та судом до уваги не беруться.

Як вже зазначалось, відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оскільки під час розгляду справи судом не встановлена невідповідність спірної додаткової угоди вимогам чинного законодавства в момент її вчинення, у тому числі й приписам ч. 1 ст. 215 ЦК України, суд вважає зустрічну позовну вимогу ДО УААСП про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 30.01.2015 р. до договору № 01/2014 від 23.12.2013 р. необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за первісним та за зустрічним позовами покладаються на позивачів (відповідно).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32-34, 49, 60, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Контент Делівері Сервіс» до Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» про визнання додаткової угоди укладеною.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Континент Делівері Сервіс» про визнання додаткової угоди недійсною.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 29 травня 2017 року.

Повний текст рішення підписаний 7 червня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.