ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2017 року Справа № 912/422/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Білецької Л.М., Пархоменко Н.В.

при секретарі судового засідання: Дон О.Я.

за участю представників сторін:

від позивача: представник ОСОБА_1, довіреність №288 від 17.03.2017 року

від відповідача: представник Сидоренко Є.О., довіреність № б/н від 20.02.2017 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 на рішення господарського суду Кіровоградської області від 31.03.2017 року у справі № 912/422/17

за позовом ОСОБА_3, м. Кропивницький

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина-Сервіс", м. Кропивницький

про стягнення ринкової вартості частки майна

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина-Сервіс" про стягнення з останнього на свою користь ринкової вартості частки позивача в майні Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина-Сервіс", яка складає 36 відсотків від загальної ринкової вартості майна та коштів Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина-Сервіс".

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 31.03.2017 року у справі № 912/422/17 (суддя Тимошевська В.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю; у задоволенні заяви про забезпечення позову від 30.03.2017 року відмовлено.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що оскільки заява ОСОБА_3 від 28.11.2016 року про вихід з Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина-Сервіс" подана позивачем у простій письмовій формі з недотриманням вимог, встановлених частиною першою ст. 148 Цивільного кодексу України, то така заява не породжує відповідних наслідків - вихід з товариства та не є підставою для внесення змін до установчих документів і проведення товариством відповідних виплат. Окрім цього, місцевий господарський суд вбачав підстави вважати, що надані позивачем докази на підтвердження направлення відповідачу заяви ОСОБА_3 від 28.11.2016 року про вихід з товариства не надають можливості встановити, які саме документи були направленні позивачем товариству 28.11.2016 року та отримані останнім 30.11.2016 року, пославшись при цьому, що обов'язок доведення обставин отримання відповідачем заяви позивача про вихід з товариства покладається на позивача, що ним у спірних правовідносинах не доведено. Відносно поданої ОСОБА_3 під час розгляду справи господарським судом нотаріально посвідченої заяви від 20.02.2017 про вихід з Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина-Сервіс" місцевий господарський суд зазначив, що вказана заява не є підставою поданого ОСОБА_3 у даній справі позову, а позивач під час розгляду справи не змінював підстави позовної заяви та не подавав жодних заяв про вказане. Також, місцевий господарський суд послався на ті обставини, що в матеріалах справи відсутні докази попередження ОСОБА_3 інших учасників товариства про свій вихід згідно заяви від 20.02.2017 року, тоді як загальні збори, у яких прийняли участь інші учасники Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина-Сервіс" та на яких вирішено прийняти заяву ОСОБА_3 від 20.02.2017 року про вихід з товариства, проведено лише 30.03.2017 року; тобто, станом на дату прийняття судового рішення у даній справі, позивачем не доведено порушення його прав згідно заяви про вихід з товариства від 20.02.2017 року. У зв'язку з відмовою у позові судом першої інстанції відмовлено в задоволенні заяви позивача від 30.03.2017 року про забезпечення позову у даній справі.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі норм матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку.

Відповідно до поданої апеляційної скарги та пояснень представника позивача у судовому засіданні апеляційного господарського суду позивач вважає, що місцевий господарський суд при прийнятті рішення у справі не надав належної правової оцінки тому факту, що позивач звертався до відповідача з заявою про вихід зі складу учасників товариства від 28.11.2016 року, підпис позивача на якій під текстом заяви завірена начальником КП "ЖЕО № 3" за місцем проживання позивача, що підтверджується відповідним написом на заяві. За доводами позивача, ніяких правових наслідків відсутності саме нотаріального посвідчення підпису під заявою про вихід з числа учасників товариства приписами ст. 148 Цивільного кодексу України не передбачено, а Закон України № 1666-VIII від 06.10.2016 року, яким внесені доповнення до ст. 148 ЦК України, не містить жодних посилань на те, що заява учасника, яка не має саме нотаріального підтвердження підпису, не може бути підставою для виходу учасника із числа учасників товариства з обмеженою відповідальністю. Отже, на переконання позивача, відсутність нотаріального посвідчення підпису заявника на заяві про вихід з товариства не може бути перепоною для розгляду товариством цієї заяви. Позивач вважає, що місцевий господарський суд надав невірну правову оцінку правовій природі заяви учасника про вихід з товариства з обмеженою відповідальністю, помилково оцінюючи заяву позивача від 28.11.2016 року виключно як правочин, тоді як заява учасника про вихід з товариства з обмеженою відповідальністю не є правочином і не може бути визнана судом дійсною або недійсною, існуючою або не існуючою, поданою або неподаною лише внаслідок відсутності нотаріального посвідчення підпису заявника на такій заяві. Позивач посилається і на те, що з заявою про вихід з товариства від 28.11.2016 року він звертався до відповідача, незважаючи на те, що відповідач ці обставини заперечує. За доводами позивача, наявний в матеріалах справи протокол загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина-Сервіс" від 18.02.2017 року доводить той факт, що ці збори були скликані саме по заяві позивача від 28.11.2016 року про вихід зі складу учасників товариства, чим, як стверджує позивач, відповідач та його учасники визнали справжність підпису позивача на заяві від 28.11.2016 року, розглянули цю заяву у відповідності з її текстом, погодились із законністю виходу позивача зі складу учасників товариства та законністю вимог позивача щодо виплати позивачу вартості належної йому частки в майні та коштах Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина-Сервіс", але висунули умову про необхідність отримання від позивача цієї ж заяви з нотаріальним посвідченням справжності підпису позивача на заяві, що є формальною вимогою, яка не змінює сутності та законності заяви позивача від 28.11.2016 року. Позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції і про те, що подавши повторну заяву від 20.02.2017 року про вихід зі складу учасників товариства, на якій підпис позивача посвідчено нотаріально, позивач мав повідомити всіх учасників в письмовій формі про свій вихід з товариства. Так, позивач вважає, що обов'язок повідомлення про вихід стосується лише товариства, а не його учасників, та зазначає, що суд не надав належної оцінки протоколам зборів учасників товариства від 18.02.2017 року та від 30.03.2017 року, які доводять, що усі учасники обізнані про вихід позивача з товариства. На думку позивача, суд першої інстанції допустив вільне тлумачення пункту 10 частини четвертої ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", оскільки відповідні правові норми означеного Закону жодним чином не взаємопов'язані зі ст. 148 ЦК України: норма ст. 148 ЦК України стосується заяви учасника, коли він ще є учасником товариства з обмеженою відповідальністю, а пункт 10 частини четвертої ст. 17 вказаного Закону стосується дій, які здійснюються виключно керівництвом товариства з обмеженою відповідальністю вже після того, як виведення колишнього учасника зі складу учасників товариства вже завершено; відповідно, заяву в порядку пункту 10 частини четвертої ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" можна отримати від особи у будь-який час після виведення особи із числа учасників товариства та провести перереєстрацію статутних документів. Також, позивач не погоджується з тим, що суд першої інстанції відмовив йому у задоволенні клопотання про призначення у справі комплексної судової експертизи для встановлення точної вартості майна та грошових коштів відповідача, визначення точної ціни позову, оскільки це призвело до розгляду позовних вимог щодо стягнення грошових коштів без визначення розміру грошових вимог. В апеляційній скарзі позивач навів клопотання про призначення у справі комплексної судової експертизи за результатами розгляду його клопотання, яке було подане до суду першої інстанції та міститься в матеріалах справи.

Також, позивач подав апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні його заяви про забезпечення позову. Позивач просить скасувати рішення суду та задовольнити його заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача.

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначає, що оскільки відповідач не визнає його право на стягнення з відповідача вартості належної позивачу частки майна та коштів у зв'язку з виходом з товариства та не має наміру виплачувати такі частки, вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованим. За доводами позивача, суд першої інстанції проігнорував протиправну позицію відповідача, що вказує на незаконність відмови суду у задоволенні заяви про забезпечення позову, тоді як забезпечення позову може передувати винесенню рішення по справі і забезпечує майнові права позивача і в період апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду. Позивач посилається на ті обставини, що відповідач не здійснює розрахунок вартості майна та коштів товариства, які складають долю позивача, ігнорує вимоги позивача щодо проведення з ним розрахунку. Також, позивач вважає, що з метою уникнення звернення стягнення на нерухоме майно відповідач намагається передати єдині основні фонди товариства, а саме: будівлю адміністративно-виробничого корпусу, яка знаходиться за адресою м. Кропивницький, вул. Родимцева, 106, та яка коштує 6,7 млн. грн., в іпотеку ПАТ АБ "Південний", з яким відповідач уклав генеральну угоду про кредитування, яка діє до 22.04.2017 року. За доводами позивача, відповідач має намір укласти з регіональним відділенням ПАТ АБ "Південний" нову генеральну угоду про кредитування та новий іпотечний договір на вищевказану будівлю. При цьому відповідач не має ніяких грошових коштів, щоб розрахуватись з позивачем та виплатити позивачу вартість належної йому частки в майні та коштах товариства. Оскільки відповідач не має можливості розрахуватись з позивачем грошовими коштами, на думку позивача, стягнення буде відбуватись шляхом звернення стягнення на нерухоме майно відповідача, яке останній намагається зробити неможливим шляхом укладення із зазначеним вище банком нового іпотечного договору та обтяження цього майна новими борговими зобов'язаннями. Позивач вважає, що враховуючи господарську діяльність відповідача на даний час, відповідач не має необхідності у великих кредитних сумах. Проте, суд не досліджував вказані обставини справи, не розглянув клопотання позивача про витребування від банку необхідних письмових доказів, а свій висновок про наявність підстав для відмови у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову обґрунтував лише тим, що коли відмовляють у задоволенні позову, то автоматично відмовляють і у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує та зазначає, що не отримував від позивача заяви про вихід з товариства від 28.11.2016 року, належних доказів отримання відповідачем вказаної заяви позивач не надав; про наміри позивача вийти зі складу учасників товариства та про невідповідність заяви позивача про вихід з учасників товариства вимогам ст. 148 ЦК України відповідач дізнався лише з матеріалів отриманої позовної заяви. За доводами відповідача, у листах, на які посилається позивач, відповідачу надходили заяви про скликання позачергових загальних зборів, призначених позивачем на 11.01.2017 року, зміст яких був однаковий. Відповідач звертає увагу суду на твердження позивача про те, що позивач та його представник з'явились на призначені позивачем позачергові загальні збори учасників товариства 11.01.2017 року; порядком денним цих зборів позивач визначив перелік питань, пов'язаних з діяльністю товариства та правомірністю дій директора товариства. На думку відповідача, прийшовши на ці збори, позивач фактично підтвердив, що станом на 11.01.2017 року він вважав себе учасником товариства та приймав участь у його діяльності. На зазначених зборах учасників товариства позивач не сказав іншим учасникам про свій вихід з товариства, не посилався на обставини направлення товариству заяви про вихід з товариства. Як зазначає відповідач, проведеними 18.02.2017 року зборами відповідач засвідчив лише те, що не буде заперечувати щодо виходу позивача з товариства, але за умови надання позивачем заяви про вихід з товариства, оформленої згідно з вимогами закону. Зі змісту заяви позивача від 28.11.2016 року про вихід з товариства вбачається, що на ній відсутнє нотаріальне засвідчення підпису, а тому така заява не відповідає вимогам чинного законодавства та не може бути підставою для виходу з товариства. Отже, відповідач вважає, що на момент подачі позову до суду позивач залишався учасником товариства, а тому його позовні вимоги щодо виплати позивачу ринкової вартості його частки майна товариства є безпідставними, а права позивача не є порушеними. Відповідач зазначає, що 28.02.2017 року отримав від позивача заяву про вихід з товариства від 20.02.2017 року, підпис позивача на якій посвідчено нотаріально. 30.03.2017 року загальними зборами учасників товариства прийнято рішення затвердити заяву позивача про вихід зі складу товариства та виплатити йому вартість його частки у товаристві згідно з вимогами статуту та законодавства; в подальшому товариством зареєстровані відповідні зміни до статуту товариства. Відповідач посилається і на ті обставини, що 03.04.2017 року позивач звернувся до господарського суду Кіровоградської області з аналогічним позовом про стягнення з відповідача на свою користь ринкової вартості належної йому частки майна товариства, пославшись як на підставу позову на свою заяву про вихід з товариства від 20.02.2017 року. Проте, за доводами відповідача, станом на сьогоднішній день права позивача нічим не порушені, у тому числі і по його заяві від 20.02.2017 року, оскільки після виходу позивача з товариства у відповідача є строк для виплати позивачу його частки, який встановлений ст. 54 Закону України "Про господарські товариства", статутом товариства та складає 12 місяців. Тобто, за доводами відповідача, його обов'язок щодо проведення розрахунку з позивачем підлягає виконанню в строк з 30.03.2017 року по 30.03.2018 року, а тому обидва позови позивача про стягнення з відповідача належної позивачу частки є безпідставними.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.04.2017 року апеляційні скарги у даній справі прийнято до провадження, розгляд скарг призначено у судове засідання на 23.05.2017 року.

У судовому засіданні 23.05.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Валентина-Сервіс" створено відповідно до Установчого договору учасниками цього договору ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с. 29-36, т. 1).

Відповідно до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина-Сервіс" (далі - Товариство), затвердженого рішенням засновників Товариства, протокол № 20 від 24.09.2006 року, державну реєстрацію змін до установчих документів проведено 09.10.2006 року (а.с. 14 - 28, т. 1), учасниками Товариства є:

ОСОБА_3, розмір вкладу якого до статутного капіталу Товариства становить 5 040, 00 грн., що відповідає 36% статутного капіталу та 36 голосам на зборах Товариства;

ОСОБА_5, розмір вкладу якої до статутного капіталу Товариства становить 5 040, 00 грн., що відповідає 36% статутного капіталу та 36 голосам на зборах Товариства;

ОСОБА_6, розмір вкладу якого до статутного капіталу Товариства становить 1 120, 00 грн., що відповідає 8% статутного капіталу та 8 голосам на зборах Товариства;

ОСОБА_7, розмір вкладу якого до статутного капіталу Товариства становить 2 800, 00 грн., що відповідає 20% статутного капіталу та 20 голосам на зборах Товариства.

За рахунок внесків учасників створюється статутний капітал Товариства у розмірі 14 000, 00 грн., який складається із вартості вкладів учасників (п. 5.8.1. статуту Товариства).

Відповідно до ст. 88 Господарського кодексу України учасники господарського товариства мають право вийти в передбаченому установчими документами порядку зі складу товариства, що кореспондується з нормами ст. 10 Закону України "Про господарські товариства". Аналогічні положення містяться у пункті третьому частини першої ст. 116 Цивільного кодексу України, відповідно до яких учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом вийти з товариства.

Частиною першою ст. 148 Цивільного кодексу України в редакції на дату виникнення спірних правовідносин, визначено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, заявивши про це не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Справжність підпису на заяві про вихід з товариства підлягає нотаріальному засвідченню.

Відповідно до частини другої ст. 148 Цивільного кодексу України учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства.

Статутом Товариства також передбачено, що учасники Товариства мають право, зокрема, вийти з Товариства за власною заявою (пункти 4.1., 4.5.1. Статуту).

Отже, необхідною умовою для виходу з Товариства є подання учасником Товариства відповідної нотаріально посвідченої заяви про вихід з Товариства.

В матеріалах справи наявна заява позивача, як учасника Товариства, від 28.11.2016 року (а.с. 10, т. 1), адресована позивачем Товариству, за змістом якої позивач заявляє про свій вихід з Товариства через 30 днів після отримання Товариством цієї заяви по пошті; просить провести усі дії, які передбачені законодавством, для проведення загальних зборів засновників Товариства з порядком денним про затвердження його виходу з числа учасників Товариства та визначення термінів і порядку видачі йому належної частки майна Товариства, частки прибутків за 2016 рік, належної йому частини статутного фонду; просить виплатити йому вартість частини майна Товариства пропорційно його частці в статутному фонді, за ринковими цінами, частку грошових коштів станом на 28.12.2016 року та виплатити відповідні дивіденди за 2016 рік в строк до 12 місяців після його виходу.

Вихід учасника з товариства з обмеженою відповідальністю зумовлює припинення корпоративних відносин між учасником і товариством.

За приписами ст. 54 Закону України "Про господарські товариства" при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

Також, право учасника, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства, передбачає частина друга ст. 148 ЦК України.

Відповідно до цієї ж правової норми порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом.

Вихід зі складу учасників товариства з обмеженою відповідальністю не пов'язується ні з рішенням загальних зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих документів товариства. Положення установчих документів, які обмежують чи забороняють право на вихід учасника з товариства, є такими, що суперечать чинному законодавству.

Моментом виходу учасника з товариства є дата спливу строку, передбаченого частиною першою статті 148 ЦК України, або інша дата, зазначена у заяві учасника, якщо така дата визначена з дотриманням вимог цієї норми ЦК України.

Разом з цим, за приписами статті 148 Цивільного кодексу України, справжність підпису учасника на відповідній заяві має бути засвідчена нотаріально.

Вартість майна та розмір частини прибутку товариства, що належать до виплати учаснику, який вийшов, обчислюються на дату волевиявлення учасника вийти з товариства, тобто на дату подання учасником заяви про вихід з товариства.

У разі виходу учасника з товариства чинне законодавство не передбачає настання у товариства обов'язку здійснити виплату такому учаснику вартості частини майна товариства, пропорційної його частці у статутному капіталі товариства, у строки, коротші, ніж встановлені статтею 54 Закону України "Про господарські товариства". Водночас обов'язок товариства щодо розрахунків при виході з нього учасника виникає на підставі відповідного припису закону та не пов'язаний з наявністю або відсутністю вимоги про здійснення виплати.

Викладене узгоджується з роз'ясненнями, наведеними у пунктах 4.12., 4.14., 4.15. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 року № 4 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин".

Разом з тим, справжність підпису позивача на його заяві від 28.11.2016 року про вихід з Товариства, яка надана до матеріалів справи (а.с. 10, т. 1), всупереч положенням частини першої ст. 148 ЦК України нотаріально не засвідчена.

Необхідною умовою для виходу учасника з товариства є дотримання визначеного законодавством порядку оформлення відповідної заяви про вихід та звернення з нею до товариства.

За відсутності нотаріального засвідчення справжності підпису позивача на його заяві від 28.11.2016 року про вихід з Товариства, така заява про вихід з Товариства є неналежно оформленою та не може бути підставою для прийняття загальними зборами рішення за наслідками розгляду такої заяви і проведення відповідних виплат (постанова Верховного Суду України від 14.03.2011 року у справі №3-12гс11, постанова Вищого господарського суду України від 25 квітня 2017 року у справі № 914/1668/16).

Отже, наявна в матеріалах справи заява позивача від 28.11.2016 року про вихід зі складу учасників Товариства не свідчить про вихід позивача з Товариства саме 28.11.2016 року або через тридцять днів після отримання цієї заяви Товариством по пошті, як про це зазначено в заяві.

Окрім того, необхідність подання заяви фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників) юридичної особи, справжність підпису на якій нотаріально засвідчена, як підстави для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, визначена і п. 10 частини четвертої ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", у редакції, чинній на дату оформлення спірної заяви.

Відтак, оскільки заява ОСОБА_3А від 28.11.2016 року про вихід з Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина-Сервіс" подана позивачем у письмовій формі з недотриманням вимог, встановлених частиною першою ст. 148 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що така заява не породжує відповідних наслідків - вихід з Товариства та не є підставою для внесення змін до установчих документів Товариства і проведення Товариством відповідних виплат.

Також, як зазначено вище, обов'язковою умовою для виходу учасника з товариства є подання такої заяви останньому, проте, у даній справі відповідач заперечує обставини отримання від позивача заяви від 28.11.2016 року про вихід з Товариства та зазначає про отримання інших документів за відправленнями, на які посилається позивач.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У спірних правовідносинах обов'язок доказування обставин подання (вручення, направлення) відповідачу заяви про вихід з Товариства покладено на позивача. Саме позивач, заперечуючи відповідні доводи відповідача, повинен довести ці обставини шляхом надання належних та допустимих доказів.

Жодного належного та допустимого доказу в підтвердження обставин подання відповідачу заяви від 28.11.2016 року про вихід з Товариства позивач в період розгляду справи місцевим господарським судом та до прийняття рішення у справі не надав, такі докази не надані позивачем і до апеляційного господарського суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, наведеним в оскаржуваному судовому рішенні, що надані позивачем докази (копії фіскальних чеків Укрпошти - а.с. 10, 11 т. 1, роздруківки із сайту Укрпошти - а.с. 12, 13, т. 1) не можуть бути належними доказами направлення відповідачу заяви про вихід позивача з Товариства, оскільки ці докази не є однозначними та беззаперечними.

З вказаних фіскальних чеків неможливо встановити, які саме документи 28.11.2016 року направлялися позивачем відповідачу та отримані останнім 30.11.2016 року, тоді як опис вкладення до вказаних відправлень не оформлювався.

Повідомлення про скликання зборів Товариства на 18.02.2017 року (а.с. 60, т. 1) та протокол загальних зборів Товариства № 2 від 18.02.2017 року (а.с. 69, т. 1) не підтверджують обставини отримання відповідачем заяви позивача від 28.11.2016 року про вихід з Товариства за вищевказаними поштовими відправленнями. У повідомленні про скликання зборів вказано про отримання копії цієї заяви разом з позовною заявою, поданою до господарського суду Кіровоградської області; зборами, проведеними 18.02.2017 року, прийнято рішення не заперечувати проти виходу позивача зі складу учасників Товариства за умови подання позивачем нотаріально посвідченої заяви про вихід.

Окрім того, як зазначено вище, частиною першою ст. 54 Закону України "Про господарські товариства" встановлено, що виплата учаснику вартості частини майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційна його частці у статутному капіталі, провадиться учаснику, у разі його виходу з Товариства, після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з Товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. У разі виходу учасника з товариства чинне законодавство не передбачає настання у товариства обов'язку здійснити виплату такому учаснику вартості частини майна товариства, пропорційної його частці у статутному капіталі товариства, у строки, коротші, ніж встановлені статтею 54 Закону України "Про господарські товариства".

Отже, станом на дату звернення позивача з позовом до суду (06.02.2017 року) 12-ти місячний строк, визначений частиною першою ст. 54 Закону України "Про господарські товариства" для виплати товариством вартості частини майна товариства, пропорційної його частці у статутному капіталі, не сплинув згідно поданої заяви про вихід від 28.11.2016 року. Тобто, права позивача не могли бути порушені товариством також і з вказаних підстав.

Наданий позивачем до матеріалів справи оригінал заяви ОСОБА_3 від 28.11.2016 про вихід з ТОВ "Валентина-Сервіс" із завіренням підпису на заяві ЖЕО № 3 Кіровоградської міської ради (а.с. 90, т. 1) правомірно відхилено місцевим господарським судом з тих підстав, що заява про вихід з Товариства подається безпосередньо до Товариства, а не до суду; додана до позову копія заяви позивача про вихід з Товариства такого засвідчення не містила; не підтверджується матеріалами справи також направлення відповідачу саме цього примірнику заяви, підпис на якій посвідчено начальником ЖЕО. Суд лише оцінює докази, наявні у справі, тоді як є предметом дослідження у справі не є справжність підпису ОСОБА_3 на заяві від 28.11.2016 року.

Відносно наявної в матеріалах справи заяви позивача від 20.02.2017 про вихід з ТОВ "Валентина-Сервіс", справжність підпису позивача на якій нотаріально засвідчено (а.с. 99, т. 1), апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Частина четверта ст. 22 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що позивач до початку розгляду господарським судом справи по суті має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Позивач під час подання позовної заяви обґрунтував свою вимогу обставинами виходу з ТОВ "Валентина-Сервіс" згідно заяви від 28.11.2016 року.

Заява ОСОБА_3 про вихід з ТОВ "Валентина-Сервіс" від 20.02.2017 року не є підставою поданого ОСОБА_3 у даній справі позову. Позивач під час розгляду справи не змінював підстави позовної заяви та не звертався з відповідними заявами до суду. Згідно заяви про вихід з ТОВ "Валентина-Сервіс" від 20.02.2017 року у ОСОБА_3 виникають нові правовідносини щодо виходу з Товариства, які не є предметом позовної заяви у даній справі.

Вказане стосується і рішення, оформленого протоколом зборів учасників Товариства від 30.03.2017 року (а.с. 152, т. 1), яким прийнято та розглянуто заяву позивача про вихід з ТОВ "Валентина-Сервіс" від 20.02.2017 року та про виплату частини майна, пропорційної частці позивача у статутному капіталі Товариства у відповідності до вимог Статуту Товариства та законодавства.

Апеляційний господарський суд не вбачає підстав для призначення у справі експертизи для визначення ринкової вартості майна Товариства та встановлення вартості частки позивача.

Згідно з частиною першою статті 41 ГПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Проте, судами встановлено відсутність порушень прав позивача на момент звернення позивача з позовом до суду, у зв'язку з чим у призначенні судової експертизи відсутня потреба, так як її висновки не зможуть змінити фактичні обставини, які покладені в основу даного рішення.

Також, апеляційний господарський суд не вбачає порушень матеріального чи процесуального права судом першої інстанції під час розгляду заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ТОВ "Валентина-Сервіс", а саме на будівлі адміністративно-виробничого комплексу, який знаходиться за адресою: м. Кропивницький, вул. Родимцева, 106 і складається із будівлі дилерського центру, будівель виробничих та ремонтних майстерень та будівлі складу, а також накладення арешту на кошти ТОВ "Валентина-Сервіс", які знаходяться на рахунках в Публічному акціонерному товаристві Акціонерний банк "Південний" (а.с. 118-120, т. 1).

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача (п. 10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову").

Проте, за наслідками розгляду спору у справі судами не встановлено жодних порушень прав позивача відповідачем станом на дату звернення з позовом до суду, на дату прийняття рішення у справі та постанови суду апеляційної інстанції.

Вжиття заходів забезпечення позову за обставин відмови у позові у даному випадку не відповідає вимогам господарського процесуального законодавства, оскільки заходи забезпечення позову є гарантією задоволення законних вимог позивача за прийнятим на його користь рішенням суду, однак, суди у даній справі дійшли протилежного висновку.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову та вжиття заходів забезпечення позову, рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги позивача без задоволення.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи позивача, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, як такі, що спростовуються вищенаведеним.

Судові витрати за подання апеляційних скарг відповідно до ст. 49 ГПК України відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 на рішення господарського суду Кіровоградської області від 31.03.2017 року у справі № 912/422/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 31.03.2017 року у справі № 912/422/17 залишити без змін.

Повна постанова складена 29.05.2017 року.

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя Л.М. Білецька

Суддя Н.В. Пархоменко