РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року Справа № 902/102/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Мельник О.В. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 дов №1130 від 12.12.2016р.;

відповідача: представник не з'явився;

третя особа 1: представник не з'явився;

третя особа 2: представник не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Томашпільської районної державної адміністрації на рішення господарського суду Вінницької області від 27.03.17р. у справі № 902/102/17 (суддя Колбасов Ф.Ф.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до відповідача ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Томашпільської районної державної адміністрації

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача :

Головне управління державної казначейської служби України у Вінницькій області (21018, м. Вінниця вул. Пирогова, 29)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 управління Томашпільського районної державної адміністрації

про стягнення 29 305,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Укртелеком (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Вінницької області з позовною заявою (а.с.3-5) до ОСОБА_2 соціального захисту населення Томашпільської районної державної адміністрації Вінницької області (надалі відповідач), треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -Головне управління державної казначейської служби України у Вінницькій області та ОСОБА_3 управління Томашпільської районної державної адміністрації (надалі - третя особа 1 та третя особа 2 відповідно), в якому просить стягнути з відповідача 29305,63 грн. боргу по компенсації витрат на надання послуг зв"язку на пільговій основі.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 27.03.2017 року (а.с. 154-161), позов задоволено, стягнуто на користь позивача борг в розмірі 29305,63 грн.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів. Також судом взято до уваги, що Законом України "Про державний бюджет України на 2015 рік" передбачено обсяг і субвенції на надання пільг з послуг зв'язку.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с.170-173) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Вінницької області від 27.03.2017 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що вищевказане судове рішення є таким, що підлягає скасуванню, так як судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що кредиторська заборгованість перед позивачем виникла станом на 01.01.2016 року у зв"язку із недофінансуванням субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам у 2015 році. При цьому апелянт зазначає, що ним виконано усі вимоги законодавства щодо обліку наданих пільг та їх відшкодування, але так як Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України" від 20.12.2016 року №1789-VІІІ виключено частину 5 статті 102 Бюджетного кодексу України (ст.15, п.3), дана заборгованість на сьогоднішній день не погашена по причині недофінансування.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 902/102/17 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Мельник О.В., суддя Василишин А.Р. (а.с.168).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 07 червня 2017 р. на 11.20 год. (а.с.169).

18.05.2017 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує вимоги апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 27.03.2017 року без змін (а.с.179).

При цьому позивач зазначає, що саме відповідачем має бути компенсована вартість телекомунікаційних послуг, наданих позивачем на пільгових умовах, так як у відповідності до п.3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою КМУ №256 від 04.03.2002 р., головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення.

У зв'язку з цим та згідно з ч.6 ст.48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку, компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних зобов'язань.

22.05.2017 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від третьої особи 2- Фінансового управління Томашпільської районної державної адміністрації, надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що у 2016 році субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам для відшкодування витрат підприємств та організацій, що надавали послуги окремим категоріям громадян на пільгових умовах у 2015-2016 роках не перебачена, у районному бюджеті кошти на вказані пільги також не пердбачено. Крім того, третя особа 2 у поясненнях вказала, що розрахунки із підприємствами та організаціями за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам не були проведені в повному обсязі по причині недофінансування.

У судове засідання, яке відбулось 07 червня 2017, з'явився представник позивача, який проти апеляційної скарги заперечив у повному обсязі, з підстав, викладених у письмовому відзиві, та надав пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

Представники відповідача та третіх осіб без самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Представник позивача не заперечив щодо розгляду апеляційної скарги без участі представників відповідача та третіх осіб без самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача .

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, міститься апеляційну скарга відповідача, в якій викладена його позиція, в правовому полі статей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника відповідача та третіх осіб без самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, письмові пояснення третьої особи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи, позивачем з вересня 2015 року по грудень 2015 року (включно) пільговим категоріям населення надано послуги на пільговій основі, вартість яких підлягає відшкодуванню за рахунок субвенції з бюджету на суму 59957,82 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками видатків на відшкодування витрат, повязаним з наданням пільг за період з вересня 2015 року по грудень 2015 року (включно) (а.с.13-16).

16.09.2015 року, 13.11.2015 року, та 15.12.2015 року між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області (сторона 1), Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації (сторона 2), Вінницькою філією ПАТ "Укртелеком" (сторона 3), Публічним акціонерним товариством "Вінницяобленерго" (сторона 4) та ДП "Енергоринок" (остання сторона) підписувались спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків. Даними протокольними рішеннями визначено порядок взаєморозрахунку між сторонами.

В рахунок компенсації послуг на пільговій основі, шляхом проведення зарахування зустрічних вимог, зараховано суму 43943,00 грн., з яких 13290.81 грн. - в рахунок погашення залишку боргу, який утворився на 01.09.2015 р. та 30652,19 грн. - погашення боргу, що утворився за період вересень - грудень 2015 року.

Листами № 10 від 05.10.2015 р., № 11 від 04.11.2015 р., № 12 від 04.12.2015 р. та № 1 від 05.01.2016 р. позивач звертався до відповідача, в яких зазначив, що надає розрахунки з відповідним пакетом документів (акт звірки по пільговим категоріям населення, звіти щодо послуг наданих пільговим категоріям населення, розрахунок наданих послуг) за вересень, жовтень, листопад, грудень 2015 року та просить підписати відповідний акт звірки.

Згідно підписаного акту звірки розрахунків між ВФ ПАТ "Укртелеком" та ОСОБА_2 праці та соціального захисту Томашпільської районної державної адміністрації, станом на 27.02.2017 р. за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 29305,63 грн.

Таким чином, у зв'язку з несплатою (некомпенсацією) наданих послуг зв'язку пільговим категоріям населення, позивач звернувся до суду з позовом про примусове стягнення боргу в сумі 29305,63 грн.

Розглядаючи позовні вимоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, а також можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, з актів органів державної влади, органів влади АР Крим або органів місцевого самоврядування (ч. 1, 3, 4 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що боржник, як юридична особа, відповідає за своїми зобовязаннями, які виникли безпосередньо із договору чи закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації" та п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012р., споживачами, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України; установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня предявлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Як зазначено вище, в Законі України від 22.10.1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", Законі України від 23.03.2000 року № 1584-ІІІ "Про жертви нацистських переслідувань", Законі України від 28.02.1991 року № 796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Законі України від 24.03.2008 року № 203/98-ВР "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус", законі України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Законі України від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ "Про охорону дитинства" передбачено надання пільг при оплаті за послуги зв'язку (телекомунікаційні послуги).

Згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч. 1-4 ст. 48 Бюджетного кодексу України.

Відповідно до п.п. б п.4 ч.1 статті 89, ч.ч. 1,5 ст.102 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського і обласного значення при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на компенсаційні виплати за надання пільг з послуг зв'язку окремих категорій громадян. Видатки місцевих бюджетів проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, зокрема, здійснюються компенсаційні виплати за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян.

Механізм фінансування видатків, передбачених ст.102 Бюджетного кодексу України, місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту щодо, зокрема, надання компенсаційних виплат на пільгове користування телефонним звязком за рахунок субвенцій з державного бюджету, визначений Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. № 256 (далі Порядок).

Пунктом 3 вказаного Порядку визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) (п. 5 Порядку).

Таким чином, відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг, здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій (державного та місцевих бюджетів).

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що Законом України "Про державний бюджет України на 2015 рік" за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3511250 на 2015 рік передбачено обсяг субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, в тому числі на послуги звязку, інших передбачених законодавством пільг у розмірі 1917833,2 тис. грн., з яких обласному бюджету Вінницької області згідно додатку № 7 до вищезазначеного закону передбачено 66241,4 тис. грн. (а.с. 27-29).

Рішенням 31 сесії 6 скликання Вінницької обласної ради № 805 від 16.01.2015 року "Про обласний бюджет на 2015 рік", сума субвенції, передбачена Законом України Про державний бюджет України на 2015 рік" для Вінницького обласного бюджету розподілена між місцевими бюджетами Вінницької області, зокрема місцевому бюджету Томашпільського району із суми субвенції на надання пільг, в тому числі на послуги звязку, на 2015 рік виділено 723,309 тис.грн. (а.с.30-31).

Колегія суддів звертає увагу, що у листі від 30.06.2011 р. № 31-07310-10-24/16584 Міністерство фінансів України роз'яснило, що ...деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів).

Таким чином, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обовязку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог Законів України.

Доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для здійснення відшкодування витрат на послуги зв'язку для пільгових категорій у зв'язку із змінами в законодавстві, а саме відсутністю у Законі України Про Державний бюджет України на 2016 рік видатків у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, не беруться колегією суддів до уваги, так як за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, згідно якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Зокрема, до 01 січня 2016 року фінансування витрат за надані телекомунікаційні послуги здійснювалось за рахунок коштів державного бюджету на відповідний рік у вигляді субвенції місцевим бюджетам та відповідно до механізму, передбаченого Постановою КМУ від 04.03.2002 № 256, у Законі України Про державний бюджет України на 2016 рік дані видатки відсутні. Разом з тим, послуги зв'язку надані у 2015 році а тому на правовідносини щодо відшкодування даних виплат, що виникли з 01 січня 2016 року, не розповсюджуються.

При цьому колегією суддів береться до уваги та обставина, що згідно підписаного акту звірки розрахунків між позивачем та відповідачем по компенсації витрат на надання пільг на послуги зв'язку населенню, сума боргу станом на 27.02.2017 року складає 29305,63 грн.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що у відповідача були усі наявні правові підстави для відшкодування вартості телекомунікаційних послуг наданих пільговій категорії населення частково за листопад 2015 року та за грудень 2015року.

Крім того, щодо доводів відповідача про неможливість здійснення вищевказаного відшкодування у зв'язку із відсутністю достатніх бюджетних асигнувань для таких виплат, колегія суддів зазначає наступне.

Законодавством України не передбачено такої підстави для звільнення від виконання зобов"язань, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

За приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі Кечко проти України (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України Про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі ОСОБА_1 ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 зазначено, /що відсутність бюджет/них коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Томашпільської районної державної адміністрації від 13.04.17р. на рішення Господарського суду Вінницької області від 27.03.2017 у справі № 902/102/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Вінницької області від 27 березня 2017 року у справі №902/102/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №902/102/17 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Василишин А.Р.