РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року Справа № 918/71/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Петухов М.Г. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Ільчук Н.О.

за участю представників сторін:

прокурор: Марщівська О.П (службове посвідчення №019161 від 30.07.13р.)

відповідача 1: представник не з'явився;

відповідача 2: Борисова І.В. (довіреність №08-2 від 04.01.17р.);

відповідача - ОСОБА_2 (договір від 12.03.17р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача Заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури на рішення господарського суду Рівненської області від 04.04.17р. у справі № 918/71/17 (суддя Войтюк В.Р.)

за позовом Заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави

до відповідача 1: Рівненської міської ради

до відповідача 2: Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради

до відповідача 3: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу комунального майна та його повернення

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Рівненської місцевої прокуратури (надалі - прокурор) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовною заявою (а.с.2-9) в інтересах держави до Рівненської міської ради (надалі - відповідач 1), Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради (надалі - відповідач 2) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (надалі - відповідач 3), в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Рівненської міської ради № 4544 від 30 жовтня 2014 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу комунального майна та повернути його.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 04.04.2017 року (а.с.138-146) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що рішення № 4544 пройшло усю законом передбачену процедуру (розробку та погодження комісіями), не порушує норми діючого законодавства, розглянуто на 45 сесії Рівненської міської ради та за результатами голосування проект рішення підтримано більшістю депутатів Рівненської міської ради 6 скликання.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що законодавчими актами, які регулюють проведення оцінки майна, визначення розміру невід'ємних поліпшень без прийняття рішення про компенсацію орендарю їх вартості не передбачає проведення їх незалежної оцінки, а отже і відбір експертів на конкурсній основі для її здійснення.

Суд першої інстанції встановив, що у матеріалах справи наявні докази, що підтверджують інвентаризацію приватизованого майна балансоутримувачем, а вартість невід'ємних поліпшень визначено згідно з ДБН Д.1.1-1-200 «Правила визначення вартості будівництва».

Суд першої інстанції також визнав помилковим посилання прокурора на необхідність наявності згоди балансоутримувача на проведення невід'ємних поліпшень, так як Положенням про порядок надання дозволу в редакції, що діяла на час дії договору оренди, не передбачалось надання такої згоди.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, прокурор звернувся з апеляційною скаргою (а.с.153-159) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 04.04.2017 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги. Крім того, прокурор просить поновити строки апеляційного оскарження.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а саме вимог ст.ст. 11,18-2 Закону України «Про приватизацію майна невеликих державних підприємств (малу приватизацію), ст.2 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст.ст. 203,215 ЦК України, пункту 2.2 Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід'ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затвердженого наказом ФДМУ №377 від 27.02.2004 та ст.43 ГПК України, без належної оцінки наявних у справі доказів.

Зокрема, прокурор вказує, що вартість невід'ємних поліпшень становить менше ніж 25% ринкової вартості майна, так як не є підтвердженими витрати на заробітну плату, частина будівельних матеріалів придбані у 2013 році, без дотримання дозволу на проведення невід'ємних поліпшень, а відтак, викуп до даного об'єкта приватизації не мав застосовуватись.

Скаржник також зазначає, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про відсутність порушень орендарем п.6.2 спірного договору оренди, так як роботи, проведені орендарем, є по своїй суті реконструкцією, а тому на їх проведення необхідно отримати дозвіл у балансоутримувача.

Відтак, спірне рішення Рівненської міської ради підлягає визнанню незаконним та скасуванню, оскільки спірне нежитлове приміщення включено до переліку об'єктів комунальної власності , що підлягають приватизації шляхом викупу з порушеннями вимог приватизаційного законодавства.

При цьому прокурор в апеляційній скарзі вказує, що його звернення до суду з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності щодо належної та законної приватизації майна.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 918/71/17 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р., суддя Петухов М.Г. (а.с.149).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 03.05.2017 апелянту поновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 31 травня 2017 р. на 11.00 год. (а.с.150).

30.05.2017 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 168-170).

30.05.2017 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с.171). Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги є такими, що не грунтуються на нормах чинного законодавства та матеріалах справи. Крім того, відповідач 1 просить розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника Рівненської міської ради.

В судовому засіданні, яке відбулось 31.05.2017, прокурор (апелянт) апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі, вважає, що рішення винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права, прийняте без з'ясування суттєвих обставин справи, які стосуються предмету спору. Просить суд, скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 04.04.2017 року у справі № 918/71/17, прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача 2 проти апеляційної скарги заперечив з підстав, наведених у відзиві та надав пояснення в обгрунтування своєї правової позиції. Зазначив, що орендар ОСОБА_4 виконав вимоги приватизаційного законодавства, здійснив невід'ємні поліпшення в розмірі 26%, який визначений спеціалістами уповноваженої на це установи КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» у відповідному висновку. При цьому заробітна плата вирахувана витратним підходом, це є прямі витрати, розраховані в локальному кошторисі за формою №4 програмного комплексу АВК-5 (2.10.0) на підставі нормативних трудовитрат і вартості людино-години відповідно до ДБН Д. 1.1-1-2000.

Представник відповідача 3 проти апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві. Вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно досліджено всі обставини справи та прийняте законне та обгрунтоване рішення.

Представник відповідача 1 не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення поштового відправлення. При цьому, як зазначено вище, представником відповідача 1 до суду направлено клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, міститься відзив на апеляційну скаргу відповідача 1, в якому викладена його позиція, в правовому полі статей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника відповідача 1, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.10.2013 року між Управлінням комунальною власністю Рівненської міської ради (далі - орендодавець) та ФОП ОСОБА_4 (далі - орендар) укладено договір оренди №156-б нерухомого майна (нежитлового приміщення), що належить територіальній громаді м. Рівного (а.с. 19 -23).

У відповідності до пункту 1.1 договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 632,6 м2 по АДРЕСА_1, що перебуває на балансі КП "Рівнеелектроавтотранс", вартість майна визначена згідно із звітом про оцінку станом на 31 липня 2013 року і складає 512 300 грн.

Згідно пункту 10.1 договору оренди визначено, що цей договір укладено строком на п'ять років, договір діє з 04 жовтня 2013 року до 03 жовтня 2018 року.

30 жовтня 2014 року Рівненська міська рада прийняла рішення №4544 про приватизацію нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1, яким було затверджено перелік об'єктів комунальної власності (окремого індивідуально визначеного майна), що підлягають приватизації способом викупу орендарями цих об'єктів, внісши в нього нежитлову окремо розташовану двоповерхову цегляну будівлю з підвалом за адресою АДРЕСА_1., площа 632, 2 м.кв., покупець ФОП ОСОБА_4 (а.с. 18).

06 січня 2015 року між УКВ Рівненської міської ради відчужено ФОП ОСОБА_4 вказане нежитлове приміщення шляхом укладення договору купівлі-продажу (а.с. 24 - 26).

Згідно з пунктом 1.1 договору купівлі-продажу продавець зобов'язується продати покупцю окремо розташовану нежитлову будівлю літ "А-2" загальною площею 632,2 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

За пунктом 1.3 договору купівлі-продажу вартість об'єкта визначена експертним шляхом і становить 513 100, 00 грн. згідно звіту про оцінку майна, виконаного 31 жовтня 2014 року ПП "Експерт будсервіс". Всього належить до сплати 615 720, 00 грн.

Вищезазначений договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в управлінні комунальною власністю 06 січня 2015 року за № 114.

На переконання позивача вищезазначене рішення Рівненської міської ради №4544 порушує приватизаційне законодавство, щодо включення спірного нежитлового приміщення до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, тому вважає, що рішення необхідно визнати незаконним та скасувати його, визнати недійсним договір купівлі-продажу та як наслідок повернути майно у комунальну власність.

Розглядаючи позовні вимоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку; відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 1 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, звертаючись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, визнання недійсними правочинів.

Наведене свідчить про те, що передумовою для визнання недійсним акта (рішення) є як невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, так і порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Колегія суддів зазначає, що за змістом статей 140, 142-144 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України; місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради; матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до статті 327 Цивільного кодексу України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Статтями 43, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сесії обласної ради, за дорученням відповідних рад, вирішуються, зокрема, питання про продаж, передачу в оренду, концесію або під заставу об'єктів комунальної власності, які забезпечують спільні потреби територіальних громад і перебувають в управлінні районних, обласних рад, а також придбання таких об'єктів в установленому законом порядку; органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду; доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку; рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизація - це платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об'єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки; за частиною першою статті 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" законодавство України про приватизацію складається з цього Закону, інших законів України з питань приватизації.

За частиною п'ятою статті 7 Закону України "Про приватизацію державного майна" орган приватизації зобов'язаний розглянути заяву покупця і не пізніше як через місяць повідомити його про результати її розгляду, отже, орган приватизації, який отримав заяву від покупця, зобов'язаний розглянути її та в разі відсутності підстав для відмови включити конкретне підприємство до переліку об'єктів, що підлягають приватизації у встановлений спосіб, або відмовити у приватизації. Положення статті 7 Закону України "Про приватизацію державного майна" зобов'язують органи приватизації та органи, що за їх поданням затверджують переліки об'єктів малої приватизації, розглянути заяву покупця, проте не зобов'язують задовольнити її щодо конкретного способу приватизації об'єкта, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі статтями 3, 4 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", приватизація об'єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу, продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону; продавцями об'єктів малої приватизації, що перебувають у загальнодержавній та комунальній власності, є відповідно: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва та органи приватизації, створені місцевими радами. Приватизація державного і комунального майна здійснюється згідно з вимогами Законів України "Про приватизацію державного майна", «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та інших нормативних актів, які не суперечать вимогам названих актів.

За частиною першою статті 2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" об'єктами малої приватизації може бути окреме індивідуально визначене майно, відповідно до частин першої, п'ятої статті 7 "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Фонд державного майна України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, місцеві Ради затверджують за поданням органів приватизації переліки об'єктів, які перебувають відповідно у державній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і підлягають: продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом; викупу. Орган приватизації розглядає подану заяву і в разі відсутності підстав для відмови у приватизації включає підприємство до переліків, зазначених у частині першій цієї статті. Результати розгляду не пізніш як через 20 днів з дня подання заяви доводяться до заявника у письмовій формі. Відмова у приватизації можлива тільки у випадках, коли: відсутні необхідні документи, що подаються разом з пропозиціями стосовно включення об'єкта до переліку; є законодавчо встановлене обмеження на приватизацію цього підприємства; не затверджено переліків, передбачених частиною першою цієї статті.

Враховуючи вимоги статей 7, 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", процес приватизації комунального майна включає в себе затвердження місцевими радами переліків об'єктів, що підлягають приватизації певним способом, та подальше укладення договору купівлі-продажу.

У рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2000 № 14-рп/2000 "У справі за конституційним зверненням товариства покупців членів трудового колективу перукарні № 163 "Черемшина" (м. Київ) щодо офіційного тлумачення окремих положень статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (справа про визначення способу малої приватизації)" вказано, що способи приватизації визначаються шляхом прийняття цими органами рішень про затвердження конкретних переліків об'єктів приватизації.

Відповідно до статті 11 вказаного Закону викуп застосовується щодо об'єктів малої приватизації: не проданих на аукціоні, за конкурсом; включених до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу; зданих в оренду, якщо право на викуп було передбачено договором оренди, укладеним до набрання чинності Законом України "Про оренду державного майна".

Згідно з розділом ІІІ Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" до здійснення приватизації об'єктів відповідно до цього Закону здійснюється підготовка до приватизації, що передбачає такі дії державних органів, як визначення об'єктів приватизації за поданнями органів приватизації чи з ініціативи покупців, визначення ціни продажу об'єкта, публікація інформації про об'єкти малої приватизації у пресі тощо. Строк підготовки об'єкта малої приватизації до продажу не повинен перевищувати двох місяців з дня прийняття рішення про включення його до переліку об'єктів, що підлягають приватизації.

Продаж майна, що є у комунальній власності, здійснюють органи, створювані відповідними місцевими радами, які діють у межах повноважень, визначених відповідними місцевими радами, та є їм підпорядкованими, підзвітними і підконтрольними.

Колегія суддів, розглядаючи підстави винесення спірного рішення №4544 про включення в перелік об'єктів комунальної власності (окремого індивідуально визначеного майна), що підлягають приватизації способом викупу орендарями цих об»єктів, нежитлової окремо розташованої двоповерхової будівлі за адресою АДРЕСА_1, зауважує на наступне.

Згідно п.8 Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 №1891 (далі - Методика) для визначення вартості окремого індивідуально визначеного майна, об'єктів незавершеного будівництва, єдиних (цілісних) майнових комплексів та об'єктів соціально-культурного призначення з метою їх приватизації на підготовчому етапі здійснюється: визначення органом приватизації дати інвентаризації, що збігається з датою оцінки, та утворення інвентаризаційної комісії з урахуванням вимог пункту 15 цієї Методики; проведення інвентаризаційною комісією інвентаризації майна в один етап у строк, що не перевищує 15 календарних днів після дати інвентаризації.

Окрім того, абз.4,5,7 п.8 Методики передбачено, що до підготовчого етапу приватизації також віднесено складення за результатами інвентаризації і подання підприємством (балансоутримувачем) до органу приватизації зведеного акта інвентаризації (щодо окремого індивідуально визначеного майна); затвердження органом приватизації зведеного акта інвентаризації майна та подання підприємством (балансоутримувачем) органу приватизації (замовнику незалежної оцінки) вихідних даних щодо індивідуально визначеного майна.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що метою інвентаризації є перевірка і документальне підтвердження наявності та стану, оцінка майна, вкладення підприємства в статутні фонди інших підприємств, розрахунки з дебіторами та кредиторами) підприємства.

Зокрема, в матеріалах справи наявна довідка балансоутримувача КП "Рівнеелектротранс" (а.с. 57), яка підтверджує інвентаризацію приватизованого майна балансоутримувачем та містить вихідні дані щодо індивідуально визначеного майна, а саме адресу, площу, балансову вартість.

Відтак, колегією суддів не приймаються до уваги доводи позивача щодо відсутності проведення інвентаризації майна.

Розглядаючи доводи прокурора щодо наявності порушення вимог приватизаційного законодавства, а саме проведення оцінки майна суб»єктом оцінки, який визначений не на конкурсній основі, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 5. Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», суб'єктами оціночної діяльності є:

суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону;

органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що відповідно до розпорядження міського голови №1018-р від 10.08.2009 року «Про підтвердження обсягів невід'ємних поліпшень орендованого нерухомого майна», (а.с.105, зворот) комунальне підприємство "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" на підставі звернення Управління комунальною власністю визначає обсяг невід'ємних поліпшень, здійснених за згодою орендодавця орендарем нерухомого майна, що є власністю територіальної громади м.Рівне, шляхом складання відповідних висновків. Дане розпорядження є чинним та не суперечить вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Крім того, висновок КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" складено провідним спеціалістом, експертом, який має сертифікат на проведення оціночної діяльності №1199 від 31.10.1998 року (а.с. 105).

Відповідно до п.21 Методики, затвердження оцінки майна здійснюється шляхом видання наказу про затвердження акту оцінки або висновку про вартість майна органом приватизації, додатками до якого є акт оцінки або висновок про вартість, що затверджується.

Пунктом 18 Методики передбачено, що для проведення незалежної оцінки майна суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання відбираються органами приватизації у випадках:

-приватизації (корпоратизації), крім випадку підготовки до приватизації та продажу пакетів акцій на міжнародних фондових ринках радниками;

-внесення державного або комунального майна, у тому числі земельних ділянок, до статутних капіталів господарських товариств, холдингових компаній, у тому числі державних холдингових компаній, якщо орган приватизації є засновником такої компанії;

-повернення об'єктів приватизації у державну власність, у тому числі визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди державі;

-визначення розміру компенсації органу приватизації вартості акцій (часток, паїв) у разі неможливості їх отримання;

-визначення необхідності, розміру та виду майнового забезпечення під час надання кредитів (позик), залучених державою або під державні гарантії.

Відбір суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання здійснюється на конкурсних засадах у порядку, що встановлюється Фондом державного майна.

В інших випадках проведення незалежної оцінки майна відповідно до вимог цієї Методики відбір суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання здійснюється замовником такої оцінки самостійно.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, колегія суддів відхиляє посилання прокурора на п.1.1 Порядку оцінки орендованого майна, що містить невід'ємні поліпшення, здійснені за час оренди, під час приватизації, затвердженого наказом ФДМУ №377 від 27.02.2004р.

Розглядаючи доводи прокурора щодо невідповідності вартості здійснених орендарем (відповідачем 3) невід'ємних поліпшень вимогам ст.18-2 Закону України «Про приватизацію майна невеликих державних підприємств (малу приватизацію), колегія вважає їх такими, що не знаходять свого підтвердження, у зв'язку із наступним.

Згідно пунктів 35-40 Національного стандарту N 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 р. N 1440, оцінка майна проводиться із застосуванням методичних підходів, методів оцінки, які є складовими частинами методичних

підходів або є результатом комбінування кількох методичних підходів, а також оціночних процедур. Для проведення оцінки майна застосовуються такі основні методичні підходи: витратний (майновий - для оцінки об'єктів у формі цілісного майнового комплексу та у формі фінансових інтересів); дохідний; порівняльний.

Витратний підхід ґрунтується на врахуванні принципів корисності і заміщення, передбачає визначення поточної вартості витрат на відтворення або заміщення об'єкта оцінки з подальшим коригуванням їх на суму зносу (знецінення).

Як зазначено у Висновку про розмір невід'ємних поліпшень (а.с. 102-135), вартість невід'ємних поліпшень нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 визначена витратним підходом зі складанням локального кошторису на здійснені ремонтні роботи орендованих нежитлових приміщень.

Відповідно до п. 3.1.9 ДБН Д. 1.1-1-2000 "Правила визначення вартості будівництва", кошторисна вартість визначається за локальними кошторисами і містить у собі прямі і накладні витрати.

Прямі витрати, згідно п. 3.1.10 ДБН Д. 1.1-1-2000, враховують у своєму складі заробітну плату робітників, вартість експлуатації будівельних машин і механізмів та вартість матеріалів, виробів, конструкцій.

Відтак, висновком стверджується, що вартість матеріалів, виробів, конструкцій та вартість експлуатації будівельних машин і механізмів розрахована згідно видаткових накладних, квитанцій, рахунків, які наведені на стор. 4, 5, 19-31. Заробітна плата робітників розрахована в локальному кошторисі за формою № 4 програмного комплексу АВК-5 (2.10.0) на підставі нормативних трудо-витрат і вартості людино-години відповідно до ДБН Д. 1.1-1-2000 "Правила визначення вартості будівництва" та наведена на стор. 17, 18 Висновку.

Згідно п. 3.1.1 ДБН Д. 1.1-1-2000 Правила визначення кошторисної вартості є єдиними і не залежить від способу здійснення будівництва: підрядного чи господарського.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи прокурора щодо безпідставності врахування при складанні висновку витрат на заробітну плату.

Щодо зарахування у висновку про вартість невід'ємних поліпшень видаткових накладних за 2013 рік, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно п 2.1. абзацу 2 Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід'ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України 27.02.2004 р. № 377, ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки. При цьому нормами законодавства не передбачено обмежень для врахування вартості використаних під час здійснення поліпшень матеріалів в залежності від часу їх придбання.

Як встановлено із матеріалів справи, договір оренди № 156-6 нерухомого майна (нежитлового приміщення), що належить територіальній громаді м. Рівного, укладений між Управлінням комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 04.10.2013 р. При цьому висновком встановлено, що ремонтні роботи, які є невід'ємними поліпшеннями були здійснені після укладення договору оренди.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання прокурора на відсутність згоди балансоутримувача спірного приміщення - КП "Рівнеелектроавтотранс" на проведення робіт (поліпшень).

Згідно з п. 6.2 договору оренди від 04.10.2013, орендар вправі вносити зміни до складу орендованого приміщення (будівлі), проводити його реконструкцію та технічне переоснащення виключно з письмового дозволу орендодавця та балансоутримувача.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до Положення про порядок надання дозволу в редакції, яка діяла на момент надання дозволу ФОП ОСОБА_4 не передбачало таку згоду.

Крім того, як свідчать матеріали справи, роботи зазначені до п.6.2 орендарем не проводились.

Враховуючи вищеописані обставини справи та норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку про те, що спірне майно рішенням уповноваженого органу включено до переліку об'єктів, які підлягають приватизації шляхом викупу, приватизація майна відбулась у визначений рішенням спосіб та з дотриманням вимог приватизаційного законодавства.

Відтак, у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Рівненської міської ради № 4544 від 30 жовтня 2014 року та визнання недійсним договору купівлі-продажу комунального майна та його повернення слід відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу та як наслідок повернення майна у комунальну власність колегія суддів звертає увагу на наступне.

Підставою визнання недійсним договору купівлі-продажу прокурор визначає виключно незаконність рішення про включення спірного об"єкту нерухомості (предмет договору) до переліку об"єктів, що підлягають приватизації способом викупу орендарями цих об"єктів.

Інших підстав, визначених ст.ст. 203-215 ЦК України прокурором не зазначено.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці неодноразово наголошував, що мета досягнення справедливого балансу інтересів суспільних (публічних) і приватних полягає у необхідності дотримання розумного співвідношення між засобами, що використовуються, та цілями, які повинні бути досягнуті. При цьому суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права. (справи "Еванс проти сполученого Королівства", "Булвес" АД проти Болгарії", "Дубецька та інші проти України" "Гримковська проти України", "Хабровські проти України" тощо).

Крім того, основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий справедливий баланс інтересів сторін, передбачений Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд з'ясував, що, приватизувавши спірне майно шляхом викупу, сплатив за нього плату, справедливість якої ніким не оспорюється, також з огляду на відсутність інших осіб, які б бажали приватизувати спірне майно, а також відсутність будь-яких заперечень територіальної громади як щодо приватизації спірного майна, так і щодо ціни, за якою воно було приватизовано, покупець не порушив прав як територіальної громади (тобто власника такого майна), так і інших осіб, які б хотіли набуте спірне майно у власність.

Крім того, за приписами діючого законодавства, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави у суді у випадках, визначених Законом (стаття 121 Конституції України), а підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загроза порушень інтересів держави (стаття 36-1 Закону України "Про прокуратуру").

Проте будь-які підстави вважати, що звернення прокурора з позовом направлене на захист прав вказаних територіальних громад, відсутні, оскільки прокурором не вказано, в який спосіб і яке саме право територіальних громад у випадку задоволення його позову буде захищено, адже прокурором суду не надано доказів того, що на спірне майно наявний попит, що, ймовірніше, зумовить труднощі при подальшій приватизації вказаного майна, в той час як у випадку задоволення позову у цій справі у територіальних громад виникне обов'язок взяти на себе тягар утримання майна, а також повернути відповідачу 2 плату за це майно (з врахуванням вартості невід'ємних поліпшень), і докази того, що вартість майна буде дорівнювати тій сумі, яку відповідачем 2 було сплачено у 2015 році під час його приватизації, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи, що прокурор не довів факт порушення покупцем приватизаційного законодавства при викупі майна, його недобросовісних дій під час приватизації, позбавлення останнього права власності на приватизоване майно в цьому випадку буде вважатися непропорційним втручанням у право покупця на мирне володіння своїм майном та, відповідно, порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судова колегія звертає увагу, що зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги не вбачається, в чому ж саме відбулося порушення права територіальної громади міста Рівне як власника приватизованого майна за наслідками проведеної приватизації: чи має місце розпорядження майном неуповноваженим органом поза волевиявленням власника, чи у спосіб, який не передбачено законодавством про приватизацію або у неправильно обраний спосіб, чи це вплинуло на можливі надходження від приватизації, чи громаду було позбавлено майна з особливими властивостями, яке не підлягало приватизації.

Вказуючи у апеляційній скарзі мету звернення до суду в цій справі як задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання приватизації об'єкта комунальної власності, прокурор залишив поза увагою, що критерій "суспільного інтересу" є лише одним з трьох критеріїв, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу.

Дослідивши відповідні критерії у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що запропонований прокуратурою захід з втручання у мирне володіння майном, позбавлення останнього права власності на приватизоване майно в цьому випадку буде вважатися непропорційним втручанням у право покупця на мирне володіння своїм майном та, відповідно, порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позову.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури від 19.04.17р.

на рішення господарського суду івненської області від 04 квітня 2017 року у справі № 918/71/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 04 квітня 2017 року у справі № 918/71/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 918/71/17 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Василишин А.Р.