КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2017 р. Справа№ 911/118/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Ткаченка Б.О.

Мартюк А.І.

при секретарі Волуйко Т.В.

за участю представників сторін:

позивача: Малеванчук І.В. адвокат за договором №0/12 від 01.12.2016;

відповідача: Ополонець І.В. за довіреністю №01/09-2016 від 01.09.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фасадбудсервіс"

на рішення Господарського суду Київської області від 23.03.2017

у справі №911/118/17 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фасадбудсервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЙТ ОІЛ"

про стягнення 5245,01 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фасадбудсервіс" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕЙТ ОІЛ" (далі - відповідач) про стягнення 5245,01 грн. вартості оплаченого позивачем, але не поставленого відповідачем товару.

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.03.2017 року у справі № 911/118/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фасадбудсервіс" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов про стягнення з відповідача 5245,01 грн.

Скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки матеріалами справи підтверджується, що між сторонами у спрощений спосіб був укладений договір поставки газу вуглеводного скрапленого в кількості 500,00 л на суму 5245,01 грн., у зв'язку з чим відповідачем було виставлено позивачеві рахунок-фактуру № СФ-0029607 від 05.08.2016 р., який був оплачений позивачем, однак обумовлений товар позивачеві поставлений не був, у зв'язку з чим відповідач зобов'язаний повернути 5245,01 грн. попередньої оплати.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 р. (колегія суддів у складі: головуючого судді Зеленін В.О., суддів Мартюк А.І., Ткаченка Б.О.) прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 29.05.2017 р.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на те, що товар позивачем був повністю оплачений, однак відповідач поставку не здійснив.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що товар позивачем не був оплачений належним чином.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

У серпні 2016 року між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як постачальником, було досягнуто домовленості про постачання газу скрапленого вуглеводного кількістю 500,00 л на суму 5245,01 грн.

На підставі вказаної домовленості відповідачем було виставлено позивачеві до оплати рахунок-фактуру № СФ-0029607 від 05.08.2016 р. з наступними реквізитами: найменування товару - газ вуглеводний скраплений; кількість - 500,00 л; ціна без ПДВ - 7,7676710 грн.; сума без ПДВ - 3883,84 грн.; ПДВ - 776,77 грн.; разом з ПДВ - 4660,61 грн.; акциз - 584,40 грн.; всього - 5245,01 грн.; рахунок дійсний до оплати до 05.08.2016. При цьому в графі "Замовлення" зазначено договір № ДГ-07905 від 10.11.14, а в графі "Постачальник" зазначені реквізити ТОВ "СТЕЙТ ОІЛ", у тому числі - р/р 9639 в ПАТ "Укрсоцбанк", МФО 300023.

Договір № ДГ-07905 від 10.11.2014, на який міститься посилання у вказаному рахунку, згідно з поясненнями сторін, фактично не укладався і відсутній (між сторонами були укладені інші договори №ДГ-07905 від 11.11.2014 та №07905 від 10.11.2014).

В свою чергу позивачем - ТОВ "Фасадбудсервіс" платіжним дорученням № 984 від 05.08.2016 р. були перераховані грошові кошти в сумі 5425,01 грн. з призначенням платежу: "Передплата за газ скраплений зг. рах.№ СФ-0029607 від 05.08.2016 р., у т.ч. ПДВ 20% - 776,77 грн.", отримувач ТОВ "СТЕЙТ ОІЛ".

Однак, у платіжному дорученні зазначений банк отримувача ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та розрахунковий рахунок №0003, а не ПАТ "Укрсоцбанк" та розрахунковий рахунок №9639, які зазначені у рахунку-фактурі.

Перерахування коштів на рахунок у ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" підтверджується випискою по рахунку позивача у ПАТ "Райффайзен банк Аваль".

Однак, за доводами позивача, відповідачем зобов'язання з поставки вказаного товару не були виконані, у зв'язку з чим ТОВ "Фасадбудсервіс" зверталось до ТОВ "СТЕЙТ ОІЛ" з вимогою № 06-12-1 від 06.12.2016 р. про виконання обов'язку з поставки, яка була залишена без реагування, що і спричинило звернення позивача до суду з даним позовом.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції відповідач посилався на те, що 28.12.2016 скраплений газ на суму 5245,01 грн. був відпущений позивачеві у повному обсязі, і позивач майже використав даний товар, про що свідчить витяг з обігу по картках позивача.

Спростовуючи доводи відповідача позивач посилався на те, що здійснення поставки скрапленого газу в кількості 420,00 л в період з 01.12.2016 р. до 01.03.2017 р., на яке посилається відповідач, є предметом іншого правочину, який не стосується даної справи. При цьому позивач вважав безпідставним посилання відповідача як на акт звірки розрахунків, оскільки він не підписаний з боку позивача та не є первинним бухгалтерським документом, так і на витяг з картки "БРСМ" щодо поповнення рахунку на скраплений газ в кількості 420,00 л, оскільки останній стосується інших правовідносин сторін, на підтвердження яких відповідачем було виставлено позивачеві рахунок-фактуру від 29.12.2016 р. № СФ-0049943 на купівлю товару "Газ автомобільний "ПЛЮС" в кількості 420,00 л. Також позивач вказував, що відповідачем не надано належних доказів здійснення позивачеві поставки 500,00 л газу, зокрема, первинного бухгалтерського документу - видаткової накладної.

Крім цього, відповідач надав письмові пояснення, у яких вказав, що позивачем було здійснено оплату на інший розрахунковий рахунок, аніж зазначений в рахунку-фактурі, що знаходився в ПАТ "Євробанк", до якого з 18.06.2016 р. була введена тимчасова адміністрація. Не зважаючи на неотримання коштів, беручи до уваги сталі відносини з позивачем, відповідач здійснив поставку позивачеві 500,00 л газу вуглеводного скрапленого, що підтверджується видатковими накладними № РН-0608918 від 10.08.2016 р., № РН-0632165 від 30.08.2016 р., № РН-0813487 від 03.10.2016 р., підписаними сторонами. У зв'язку з наведеним відповідач вважав, що обов'язки за спірним правочином були виконані ним належно, і, відповідно, підстави для задоволення позовних вимог ТОВ "Фасадбудсервіс" відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними, необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За статтею 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі статтею 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Загальний порядок укладання господарських договорів встановлений статтею 181 ГК України, згідно з якою господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Згідно зі ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із приписами ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Крім цього, відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Статтею 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З огляду на наведені норми чинного законодавства, суд першої інстанції прийшов вірного висновку про те, що між сторонами у справі у спрощений спосіб був укладений договір поставки 500,00 літрів газу вуглеводного скрапленого на суму 5245,01 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що посилання в рахунку-фактурі на договір № ДГ-07905 від 10.11.2014 р. є безпідставним, оскільки договір з таким номером і датою сторонами не укладався, однак між сторонами був укладений договір № ДГ-07905 від 11.11.2014 р., строк дії якого закінчився 31.12.2015 р., і дію якого продовжено не було.

Також судом першої інстанції обґрунтовано відхилені доводи відповідача щодо поставки 420,00 л газу, з посиланням на витяг з картки "БРСМ" щодо поповнення рахунку позивача на скраплений газ в кількості 420,00 л, оскільки зазначений витяг є роздруківкою з комп'ютерної програми, не містить підписів посадових осіб, печатки тощо, а тому не є первинним документом, в розумінні положень ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Частиною 2 ст. 642 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 532 ЦК України, місце виконання зобов'язання встановлюється в договорі.

З врахуванням наведених положень ЦК України, а також змісту рахунку-фактури, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи укладення сторонами договору в спрощеній формі, оплата за газ вуглеводний скраплений мала здійснюватись за банківськими реквізитами відповідача, зазначеними в рахунку-фактурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частинами 1, 2 ст. 693 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Проте, як зазначено вище та вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів одержання відповідачем попередньої оплати на розрахунковий рахунок, зазначений у рахунку-фактурі №СФ-0029607 від 05.08.2016, при цьому позивачем не надано доказів неможливості виконання обов'язку зі сплати коштів згідно з умовами укладеного у спрощений спосіб договору, тобто на розрахунковий рахунок постачальника, зазначений ним у виставленому покупцеві рахунку-фактурі, отже позивач не виконав свій обов'язок з оплати товару належним чином, а тому позовні вимоги, за заявленими позивачем підставами, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 23.03.2017 у справі № 911/118/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фасадбудсервіс" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 23.03.2017 у справі № 911/118/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 911/118/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Б.О. Ткаченко

А.І. Мартюк