ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2017 р. Справа № 926/4524/16

За позовом квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м. Чернівці

про стягнення неустойки за користування приміщенням 9135,96 грн.

Cуддя М.І.Ніколаєв

представники:

від позивача не зявився;

від відповідача не зявився.

СУТЬ СПОРУ: квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 9135,96 грн. неустойки за користування нежитловими вбудованими приміщеннями площею 114,20 кв. м. в будівлі №4 (літ. А) військового містечка №101, що розташоване за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна,6, за період з липня по грудень 2016 року.

Ухвалою суду від 15.12.2016 року порушено провадження у справі, судове засідання призначено на 11.01.2017 року за участю представників сторін.

У судовому засіданні 11.01.2017 року розгляд справи відкладено на 24.01.2017 року.

Ухвалою суду від 24.01.2016 року задоволено заяву представника позивача про збільшення позовних вимог та відкладено розгляд справи на 07.02.2017 року.

У судовому засіданні 07.02.2017 року провадження у даній справі зупинено до закінчення судового розгляду справи № 926/3430/16.

Ухвалою суду від 23.05.2017 року поновлено провадження у справі та призначено до розгляду на 01.06.2017 року.

Сторони, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, явку своїх представників у судове засідання 01.06.2017 року не забезпечили, проте відповідач до його початку надав суду клопотання, в якому просив розглянути справу за його відсутності.

Враховуючи, що строк вирішення спору закінчився, суд дійшов висновку, що справа в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України може бути розглянута без участі представників сторін за наявними у ній документами.

Розглянувши подані документи, зясувавши фактичні обставини справи, суд -

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2015 року між сторонами укладено попередній договір оренди № 255/2015-п (далі попередній договір), згідно пунктів 1.1 та 1.2 якого позивач зобовязався протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору провести процедуру укладення у майбутньому основного договору оренди нерухомого військового майна нежитлових вбудованих приміщень площею 106,60 кв. м. в будівлі № 4 (літ. А) військового містечка № 101, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, на умовах встановлених даним договором, а відповідач до моменту підписання основного договору має право використовувати майно для розміщення офісних приміщень.

Як вбачається з акту приймання-передачі нерухомого військового майна від 01.07.2015 року, позивач передав, а відповідач прийняв нежитлові вбудовані приміщення площею 106,60 кв. м. в будівлі № 4 (літ. А) військового містечка № 101, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6 згідно умов попереднього договору без будь-яких зауважень та застережень.

01 вересня 2015 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до попереднього договору, якою, зокрема, вирішили змінити пункт 1.1., виклавши його в такій редакції: позивач зобовязується протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору провести процедуру укладення у майбутньому основного договору оренди нерухомого військового майна нежитлових вбудованих приміщень площею 114,20 кв. м. в будівлі № 4 (літ. А) військового містечка № 101, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, (далі майно) на умовах встановлених даним договором.

Відповідно до акту приймання-передачі нерухомого військового майна від 01.09.2015 року позивач передав, а відповідач прийняв нежитлові вбудовані приміщення площею 7,6 кв. м. в будівлі № 4 (літ. А) військового містечка № 101, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6 у звязку із укладенням додаткової угоди від 01.09.2015 року № 1 (далі додаткова угода) до попереднього договору.

Таким чином, згідно актів приймання-передачі від 01.07.2017 року та 01.09.2015 року позивач передав, а відповідач прийняв нерухоме військове майно загальною площею 114,20 кв. м. (106,60 кв. м.+7,6 кв. м.) на умовах визначених попереднім договором та додаткової угоди до нього.

Відповідно до пункту 3.3.2 попереднього договору у редакції додаткової угоди за використання майна відповідач на підставі виставлених рахунків сплачує на розрахунковий рахунок позивача, за домовленістю сторін, плату в розмірі 2284,00 грн. в місяць, в тому числі ПДВ 380,67 грн. (базовий місяць серпень 2015 року).

Згідно з пунктом 9.1. попереднього договору він укладений строком на 12 місяців, тобто діяв з 01.07.2015 року до 30.06.2016 року.

У пункті 5.3 попереднього договору сторони погодили, що відповідач не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобовязань по основному договору. У разі відмови від підписання основного договору оренди відповідач зобовязаний звільнити використовуване майно.

04 липня 2017 року позивач надіслав відповідачу лист від 02.07.2016 року № 1669, в якому повідомив, у звязку із закінченням терміну дії попереднього договору відповідачу необхідно негайно звільнити майно та повернути його згідно акту приймання-передачі позивачеві. Крім того, вказаним листом позивач попереджав відповідача, що у разі невиконання ним зазначеного обовязку йому буде нарахована неустойка в розмірі подвійної плати за користування майном за весь час прострочення.

Станом на дату ухвалення рішення у матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем позивачу майна, що не заперечується сторонами.

У свою чергу відповідач за спірний період сплатив позивачеві 13704,00 грн. щомісячними платежами по 2284,00 грн., що підтверджується виписками з казначейського рахунку позивача за 11.08.2016 року, 09.09.2016 року, 11.10.2016 року, 15.11.2016 року, 13.12.2016 року та 13.01.2017 року.

Згідно із претензією позивача від 20.10.2016 року № 3316, яка отримана відповідачем 25.10.2016 року із запереченнями, позивач вимагав, щоб відповідач сплатив йому неустойку у сумі 4567,98 грн. за користування майном, яка розрахована станом на 17.10.2016 року.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 19.12.2016 року у справі № 926/3430/16 (далі рішення від 19.12.2016 року), яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 року, визнано недійсним попередній договір та відмовлено у задоволення позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання попереднього договору продовженим.

Констатувавши, що строк дії попереднього договору закінчився, суд, ухвалюючи вказане рішення, дійшов висновків, що попередній договір на момент його укладення не відповідав вимогам ст. 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», п. 19 «ОСОБА_3 оцінки вартості обєктів оренди», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995р. № 629, та п.6 «Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та не рухомого майна в оренду», а тому підлягає визнанню недійсним судом на підставі пункту 1 статті 83 ГПК України.

Відповідно до частини першої статті 235 Цивільного кодексу України удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Як вбачається зі змісту прав і обов'язків сторін попереднього договору, відповідач фактично отримав право користування державним майном для розміщення офісних приміщень. Відтак правочин, який вчинено сторонами при укладенні попереднього договору, спрямовано на приховання іншого правочину - договору найму (оренди) нерухомого державного майна, який сторони насправді вчинили, тобто спірний договір є удаваним правочином згідно з ч.1 статті 235 ЦК України.

Згідно із частиною другою статті 235 ЦК України у разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, до попереднього договору слід застосувати правила, передбачені для договору найму (оренди) державного майна.

Згідно з положеннями статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною шостою статті 283 ГК України визначено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Приписами статті 10 Закону України Про оренду державного та комунального майна передбачено, що однією з істотних умов договору оренди державного майна є орендна плата, яка визначається відповідно до ОСОБА_3 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 (далі ОСОБА_3).

Так, пунктом 8 ОСОБА_3 (в редакції чинній на момент укладення попереднього договору) встановлено, що розмір орендної плати розраховується, зокрема, з урахуванням вартості орендованого майна, визначеної шляхом проведення незалежної оцінки.

Оскільки рішенням від 19.12.2016 року, яке набрало законної сили 21.02.2017 року та має преюдиціальне значення для вирішення даної справи, встановлено, що укладенню попередньому договору не передувала оцінка об'єкту оренди, яка б здійснювалася комісією у складі уповноважених осіб Міністерства оборони України або іншого органу військового управління, також визначений за даними договорами розмір орендної плати не погоджувався з регіональним відділенням Фонду державного майна України, передача майна в оренду здійснювалась не на конкурсній основі, а при укладенні попереднього договору сторонами не виготовлено експертну оцінку майна, то узгоджена сторонами у пункті 3.3.2 попереднього договору плата за користування майном не є орендною платою у розумінні статей 10, 11 Закону України Про оренду державного та комунального майна, ст. 7 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України та ОСОБА_3.

За таких обставин, здійснений позивачем розрахунок неустойки є необґрунтованим, оскільки останнім не доведено наявності факту домовленості між сторонами про сплату орендної плати, яка б визначалась з урахуванням положень законодавства про оренду державного майна.

Більше того, за загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

За змістом положень ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Правові наслідки недійсності правочину та господарського зобов'язання регулюються спеціальними правовими нормами ст. 216 ЦК України і ст. 208 ГК України відповідно, а тому до таких правовідносин загальні норми про виконання зобов'язання та про відповідальність за його порушення не застосовуються.

Таким чином, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов'язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов'язки передбачалися на майбутнє. Тобто визнання недійсним договору та визнання недійсним зобов'язання не є тотожними поняттями, оскільки в силу прямої вказівки закону договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а визнання недійсним зобов'язання за цим договором стосується наслідків недійсності такого договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 21.12.2016 року у справі № 910/24847/14 та від 19.10.2016 року № 18/122-12/2, постановах Вищого господарського суду України від 02.02.2017 року у справі № 918/616/16 та від 20.05.2010 року у справі № 2/47-750.

Відтак, суд вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки з моменту набрання законної сили рішення про визнання недійсним попереднього договору він втратив право вимагати у відповідача сплачувати неустойку за прострочення повернення орендованого майна, хоча попередній договір і припинив свою дію 30.06.2016 року.

Таким чином суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки за прострочення користування майном за період з липня по грудень 2016 року є безпідставною та необґрунтованою, а тому у позові належить відмовити.

Керуючись статтями 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено та підписано 02 червня 2017 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку, передбаченого для оскарження, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Суддя ОСОБА_3