ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року Справа № 904/6787/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - суддіГрека Б.М., - (доповідача у справі),
суддів :Вовка І.В., Могил С.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуЗаступника прокурора Дніпропетровської області
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду 09.02.17
у справі№904/6787/16
господарського судуДніпропетровської області
за позовомПавлоградської місцевої прокуратури
до1)Павлоградської міської ради, 2)Відділу по обліку комунального майна та житлової площі Павлоградської міської ради, 3)Приватного підприємця ОСОБА_4
третя особаВідділ освіти Павлоградської міської ради
проскасування акту органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору та витребування майна з незаконного використання
за участю представників від:
позивачаНасадчук Ж.Д. (посв. від 13.10.15),
відповідача-1Снєгирьової С.О. (дов. від 03.01.17),
відповідача-2не з'явилися, були належно повідомлені,
відповідача-3ОСОБА_7 ( ордер від 29.05.17),
третьої особине з'явилися, були належно повідомлені

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року прокурор Павлоградської місцевої прокуратури звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Павлоградської міської ради (надалі - відповідач-1), відділу по обліку комунального майна та житлової площі Павлоградської міської ради (надалі - відповідач-2), приватного підприємця ОСОБА_4 (надалі - відповідач-3) за яким просив суд: визнати незаконним та скасувати рішення Павлоградської місцевої ради від 29.04.05 №586-29/IV "Про доповнення переліку об'єктів приватизації і визначення способу приватизації" у частині доповнення переліку об'єктів комунальної власності, що приватизуються у 2005 році, об'єктів, що відносилися до закладів освіти; визнати недійсним договір купівлі-продажу, зареєстрований у нотаріальному реєстрі за від 26.12.07 №5396 та укладений між Фондом комунального майна Павлоградської міської ради та приватним підприємцем ОСОБА_4 щодо відчуження майнового комплексу колишнього дитячого дошкільного закладу №17 у складі: будівля ДДУ (літера А за генеральним планом), загальною площею 1 128,7 м2, озеленення 125 шт. та огорожа, розташованого за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача-3 повернути спірне нерухоме майно територіальній громаді м. Павлограда в особі Павлоградської міської ради, шляхом складення відповідного акту прийому-передачі.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.16 у справі №904/6787/16 (суддя Соловйова А.Є.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду 09.02.17 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Чередко А.Є., судді: Коваль Л.А., Пархоменко Н.В.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем не доведено віднесення оскаржуваного об'єкта приватизації та подальшого відчуження до категорії таких, що не можуть бути відчужені відповідно до законодавства про дошкільну освіту.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційна інстанція змінила мотиви відмови у позові, зазначивши, що вимоги не підлягають задоволенню через сплив строку позовної давності та відповідного заявлення про цей факт всіма відповідачами.

Не погоджуючись із судовими актами у справі, Заступник прокурора Дніпропетровської області просив судові акти скасувати повністю, прийнявши нове рішення, яким задовольнити позов повністю. Скаржник обгрунтовує касаційну скаргу тим, що місцевий суд не дослідивши повно та всебічно всі обставини справи, дійшов до помилкових висновків, що оскаржуваний об'єкт, відчужений на користь ПП ОСОБА_4, не має загальнодержавного значення, а тому підлягає приватизації. При цьому, судом першої інстанції взагалі залишилася поза увагою обставина самостійного вирішення покупцем порядку використання ДДЗ №17, - закладу освіти, який має спеціальне призначення і має використовуватися виключно із зазначеною у ЗУ "Про дошкільну освіту" метою.

На думку скаржника, суд апеляційної інстанції, хоча і погодився у своїй постанові про порушення порядку приватизації майнового комплексу колишнього ДДЗ №17 та підставність вимог прокуратури за вказаних обставин, але не законно застосував позовну давність, оскільки судом не досліджувався належним чином факт обізнаності органу прокуратури про процедуру відчуження і приватизації ДДЗ№17. За таких обставин, на думку скаржника, визначення апеляційним судом початку перебігу позовної давності з дат, визначених датами вихідної кореспонденції відповідачів 1 і 2, є помилковим та таким, що не відповідає інтересам держави.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, рішенням 29 сесії IV скликання Павлоградської міської ради від 29.04.05 №586-29/IV "Про доповнення переліку об'єктів приватизації ї визначення способу приватизації" доповнено перелік об'єктів комунальної власності, що приватизуються та включено до приватизації майновий комплекс колишнього дитячого дошкільного закладу №17 (у складі будівлі, озеленення), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26 т.1).

20.12.07 на виконання рішення Павлоградської міської ради від 29.04.05 №586-29/IV за сприянням Фонду комунального майна Павлоградської міської ради проведено аукціон з продажу вказаного вище майнового комплексу.

За результатами проведеного аукціону, 26.12.07 між Фондом комунального майна Павлоградської міської ради, який був перейменований у відділ по обліку комунального майна та житлової площі Павлоградської міської ради на підставі рішенням 18 сесії VI скликання Павлоградської міської ради від 29.12.11 №407-18/VI (продавець) та приватним підприємцем ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу комплексу колишнього дитячого дошкільного закладу №17, розташованого за вищевказаною адресою (надалі - договір, а.с.27-28 т.1).

На підставі акту приймання-передачі від 30.01.08 вищезазначений майновий комплекс колишнього ДДЗ №17 передано Фондом комунального майна Павлоградської міської ради у власність приватного підприємця ОСОБА_4 (а.с.29 т.1).

Таким чином, на підставі рішення міської ради від 29.04.05 №586-29/IV "Про доповнення переліку об'єктів приватизації і визначення способу приватизації", а саме: п.п.1, 3 у відповідній частині за спірним договором купівлі-продажу від 26.12.07 відчужено з комунальної власності майновий комплекс ДДЗ № 17, що на думку прокурора суперечить законодавству України та порушує права дітей м. Павлограда на одержання дошкільної освіти.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд зазначив, що прокурором не доведено існування ДДЗ №17 та належного йому майна у формі об'єкта освіти загальнодержавного значення, реєстрацію цього об'єкта як юридичної особи у передбаченому законом порядку, його фінансування з державного бюджету та неможливості у відповідності до законодавства України продажу об'єктів освіти комунальної власності.

Залишаючи без змін резолютивну частину акта місцевого суду, апеляційна інстанція зазначила, що чинні на час прийняття спірного рішення Павлоградської міською радою, норми законодавства України встановлювали певні умови використання майна закладів освіти, до яких відносяться і дошкільні заклади, а саме їх використання лише за призначенням, тобто для роботи з дітьми та здобуття ними дошкільної освіти. Між тим матеріали справи підтверджують обставини, що відчуження і приватизація вказаного майна відбулася із порушенням ЗУ "Про освіту", ЗУ "Про дошкільну освіту", а тому позовні вимоги прокурора є обгрунтованими, при цьому мотиви рішення місцевого суду є невірними.

Однак, резолютивна частина рішення місцевого суду підлягає залишенню без змін, хоча мотиви постанови є іншими. Суд апеляційної інстанції вважав за необхідне застосувати до позовних вимог прокурора позовну давність про яку заявлено відповідачами-1, 2, 3.

Так, на думку апеляційної інстанції, позивач звернувся до суду з даним позовом у серпні 2016 року, тобто поза межами встановленого 3-х річного строку позовної давності. При цьому, протягом 2006-2012 років прокуратурою м. Павлограда неодноразово надавалися відповідачам-1,2 вимоги про надання інформації щодо відчуження комунального майна, а останніми на виконання цих вимог надавалася відповідна інформація, у т.ч. і щодо майнового комплексу колишнього ДДЗ №17 (а.с.62-69, 122-138, т.1).

Отже, позивач міг і мав дізнатися про порушення інтересів держави та прав дітей м. Павлограда ще у 2006 році, а строк позовної давності на пред'явлення даного позову сплив ще у 2009 році.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає висновки апеляційної інстанції вірними, зважаючи на наступне.

Статтею 3 ЗУ "Про дошкільну освіту" (у редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення від 29.04.05 за №586-29/IV), держава визнає пріоритетну роль дошкільної освіти, створює належні умови для її здобуття та сприяє розвиткові і збереженню мережі дошкільних навчальних закладів незалежно від підпорядкування, типів і форм власності.

Відповідно до ст.13 ЗУ "Про дошкільну освіту", дошкільний навчальний заклад визнається юридичною особою з дня реєстрації його статуту.

Як вірно встановлено судом апеляційної інстанції, статут ДДЗ №17 "Ягідка" затверджено 28.10.98 його засновником - Павлоградським міським відділом народної освіти та зареєстрований Виконавчим комітетом Павлоградської міської ради 30.11.98 за реєстраційним №04052229У015 (рішення виконкому від 17.11.98 №495-р).

Копія статуту ДДЗ №17 "Ягідка" долучена позивачем до матеріалів справи під час розгляду апеляційної скарги та прийнята до розгляду апеляційним судом, виходячи з факту її одержання прокурором Павлоградської місцевої прокуратури від Відділу освіти Павлоградської міської ради вже після прийняття рішення у справі (копія листа від 14.11.16 №2953 та статуту ДДЗ №17 - а.с.65-72 т.2).

Факт існування ДДЗ №17 "Ягідка" на праві юридичної особи, також встановлено на стадії апеляційного перегляду та підтверджується обставинами його припинення згідно рішення виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 24.01.01 №63. При цьому, відсутність інформації про ДДЗ №17 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не свідчить про відсутність у даної установи статусу юридичної особи. Крім того, не здійснення реєстрації її припинення у встановленому для того періоду законодавством порядку, оскільки вже в 2001р. діяльність ДДЗ №17 "Ягідка" припинено.

Однак, у силу вимог ч.5 ст.16 ЗУ "Про дошкільну освіту" (у редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення від 29.04.05 за №586-29/IV), вивільнені приміщення ліквідованих державних та комунальних дошкільних навчальних закладів використовуються виключно для роботи з дітьми.

Майно, яке є державною або комунальною власністю (земельні ділянки, будівлі, споруди, обладнання тощо), придбання чи відокремлення якого призначене для здобуття дітьми дошкільної освіти, використовується виключно із зазначеною метою.

Відповідно до ч.ч.1, 4, 5 ст.63 ЗУ "Про освіту" (у редакції чинній на момент прийняття рішення від 29.04.05 за №586-29/IV), матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Таким чином, чинні на час прийняття спірного рішення Павлоградською міською радою, норми законодавства України встановлювали певні умови використання майна закладів освіти, до яких відносяться і дошкільні заклади, а саме їх використання лише за призначенням, тобто для роботи з дітьми та здобуття ними дошкільної освіти.

Отже, висновки апеляційної інстанції є вірними, а місцевого суду - помилковими, з приводу приватизації майнового комплексу колишнього ДДЗ №17, у супереч вимог ЗУ "Про освіту", ЗУ "Про дошкільну освіту" та обґрунтованості за цих обставин позовних вимог прокурора Павлоградської місцевої прокуратури про визнання незаконним та скасування рішення Павлоградської місцевої ради від 29.04.05 №586-29/IV "Про доповнення переліку об'єктів приватизації і визначення способу приватизації" у частині доповнення переліку об'єктів комунальної власності, що приватизуються у 2005 році, об'єктів, що відносилися до закладів освіти та визнання недійсним договору купівлі-продажу, зареєстрований у нотаріальному реєстрі за від 26.12.07 №5396, укладеного між Фондом комунального майна Павлоградської міської ради та приватним підприємцем ОСОБА_4.

Щодо висновків суду апеляційної інстанції про застосування до позовних вимог прокурора позовної давності, про яку заявлено всіма відповідачами (а.с.57-60, 91-93, 115-118 т.1), колегія суддів касаційної інстанції вважає їх вірними, зважаючи на наступне.

Статтею 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст.2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст.167, 170 цього кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За ч.2 ст.3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку п.2 ст.121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки (ст.257 ЦК України). При цьому відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту ст.ст.256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і у разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення ст.261 ЦК України, суди мають з'ясовувати з якого моменту у прокурора виникає право на звернення до суду в інтересах держави із позовом. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення.

Вирішуючи питання строку позовної давності, судом апеляційної інстанції правомірно встановлено, що момент початку цього строку є звернення про надання інформації щодо відчуження комунального майна за 2005-2006 роки ще у 2006 році, на що відповідачами 1 і 2 на виконання цих вимог надавалася відповідна інформація, у т.ч. і щодо майнового комплексу колишнього ДДЗ №17 (а.с.62-69, 122-138, т.1) і без посередньо лист-відповідь від 18.12.06 №270 (а.с.129 т.1).

Отже, враховуючи те, що прокуратура пред'явила позов в інтересах держави, суди належним чином з'ясували, зазначений орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, довідався про порушення такого права ще у 2006 році. Оскільки строк позовної давності має обчислюватися з моменту, коли саме позивачеві стало відомо про порушення його права, що узгоджується із вимогами ч.1 ст.261 ЦК України та правовою позицією ВСУ, наведеної у постановах від 27.05.14 №3-23гс14, від 25.05.15 №3-21гс15, від 22.03.17 №3-1486гс16, то строк позовної давності на пред'явлення даного позову сплив ще у 2009 році, як вірно встановлено апеляційною інстанцією.

Ретельно досліджуючи питання початку перебігу позовної давності, суд апеляційної інстанції правомірно зазначив, що згідно ЗУ "Про прокуратуру" органи прокуратури України становлять єдину централізовану систему, а відсутність у справі доказів направлення Відповідачами-1,2 інформації на вимоги прокуратури м. Павлограда не може свідчити про не направлення такої інформації та необізнаність прокуратури м. Павлограда про відчуження спірного об'єкту, виходячи з функцій органів прокуратури та завдань прокурорського нагляду.

При цьому вірно враховано, що суть і визначення строку позовної давності полягає у забезпеченні стабільності цивільних правовідносин, у гарантуванні принципу правової визначеності між сторонами таких відносин. Ставити під сумнів після спливу значного періоду часу певні обставини, що склалися, суперечить основним засадам розумності, добросовісності і справедливості, та завдає значного негативного впливу як цивільному обігу, так і правам учасників правовідносин. Законом надано достатній час 3 (три) роки, протягом якого особа має змогу визначитися з характером порушеного права, суб'єктом порушення та звернутися до суду з позовом про захист своїх прав.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного і господарського обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників вказаних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції ( п.1 с.32 Конвенції) наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п.570 рішення від 20.09.11 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п.51 рішення від 22.10.96 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Зважаючи на вимоги ст.32 ГПК України, ч.1 ст.261 ЦК України та наведеній вище правовій позиції Верховного Суду України у справі, яка розглядається, судом апеляційної інстанції вірно встановлено момент, коли саме позивачеві стало відомо про порушення його права та, відповідно, початок перебігу строку позовної давності, який сплинув ще у 2009 році, про що заявлено всіма відповідачами.

Отже, доводи касаційної скарги спростовуються вищевикладеним та не можуть бути підставою для скасування судових актів у справі, а тому їх слід залишити без змін, так як вони ухвалені при повному з'ясуванні всіх обставин справи та при вірному правозастосуванні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Заступника прокурора Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.16 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду 09.02.17 у справі №904/6787/16 залишити без змін.

Головуючий - суддя Б. М. Грек

Судді І. В. Вовк

С. К. Могил