ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.05.2017 Справа № 904/5485/16

За позовом Регіональне відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області, м.Дніпро

до Дніпропетровська міська громадська організація "Клуб спортивного танцю "ЕЛІТ", м.Дніпро

про стягнення збитків та неустойки

Суддя Кеся Н.Б.

При секретарі судового засідання Хавіна О.С.

Представники:

Від Позивача: представник ОСОБА_1, довіреність № 32 від 04.05.2017 р.

Від Відповідача: представники ОСОБА_2, довіреність № б/н від 25.11.2016 р., ОСОБА_3, паспорт АЕ901548 від 02.12.1997 р.

СУТЬ СПОРУ:

Справа знаходиться на новому розгляді на підставі постанови Вищого господарського суду України від 29.03.2017 року.

Регіональне відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпропетровської міської громадської організації "Клуб спортивного танцю "ЕЛІТ" про стягнення збитків у розмірі 14 395,93 грн. та неустойки у розмірі 52 556,35 за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-2368-ОД від 01.09.13, а також про виселення відповідача з безпідставно займаного приміщення державної власності.

Позовні вимоги мотивовані безпідставним користуванням відповідачем нерухомим майном, що належить до державної власності, оскільки договір оренди нерухомого майна є припиненим з 01.07.2013 року.

Відповідач проти позову заперечує, оскільки вважає договір оренди чинним.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.16р. (суддя Ярошенко В.І.) виселено Дніпропетровську міську громадську організацію "Клуб спортивного танцю "ЕЛІТ" з державного приміщення, розміщеного за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Академіка Лазаряна, 2, що знаходиться на балансі Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту; стягнуто з Дніпропетровської міської громадської організації "Клуб спортивного танцю "ЕЛІТ" в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1378 грн.; стягнуто з Дніпропетровської міської громадської організації "Клуб спортивного танцю "ЕЛІТ" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України у Дніпропетровській області неустойку у розмірі 52556,35 грн. та 1081,71 грн. витрат зі сплати судового збору.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.12.2016р., рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.16р. у справі №904/5485/16 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.03.2017р. касаційну скаргу Дніпропетровської міської громадської організації "Клуб спортивного танцю "ЕЛІТ" задоволено. Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.12.2016р. та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.2016р. скасовано, справу №904/5485/16 передано на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області в іншому складі.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.17р. справу №904/5485/16 прийнято до провадження суддею Кеся Н.Б.

26.05.17р. Відповідач подав пояснення (а.с. 11 Т.2), в яких вказує про те, що з правовою позицією суду касаційної інстанції погоджується в повному обсязі. Відповідачем в апеляційній та касаційній скаргах зазначалось про безпідставність вимоги Позивача про стягнення з Відповідача неустойки у сумі 52556,25 грн. на підставі ст. 785 ЦК України. Відповідач, вважаючи продовженим строк дії договору оренди, продовжував сплачувати оренду плату.

29.05.17р. Регіональне відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області подало письмові пояснення (а.с. 15-16 Т.2), в яких вказує, що відповідно до пункту 5.6 Договору оренди Орендарем надано акт приймання передачі державного майна з оренди від 30.11.2016р. У зв'язку з цим Регіональним відділенням надано розрахунок збитків та неустойки за період з 01.07.2013 по 30.11.2016.

В останнє судове засідання - 30.05.17р. Позивач подав заяву про збільшення суми позовних вимог, в якому просить суд стягнути з Відповідача на свою користь неустойку у розмірі 73462,57 грн. за період з 01.07.2013 по 30.11.2016.

До заяви про збільшення позовних вимог Позивач подав копію розрахунку заборгованості з орендної плати та неустойки по договору оренди №12/02-2368-ОД та докази відправлення заяви Відповідачу.

Суд не приймає до розгляду зазначену заяву про збільшення позовних вимог через несплату Позивачем суми судового збору.

Так, при первісному зверненні Позивача до суду останнім сплачено судовий збір на суму 1378грн. (а.с.15) за позовною вимогою про виселення, щодо вимоги про стягнення неустойки Позивач заявив клопотання про відстрочення щодо його сплати, яке було ухвалою суду від 05.07.2016 року та від 23.08.2016 року задоволено, відстрочено сплату судового збору на суму 1378грн. до прийняття рішення у даній справі.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями станом на 01.01.17р.) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. При цьому за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.17р. у розмірі 1600 гривень.

Таким чином, при поданні заяви про збільшення розміру позовних вимог Позивач мав доплатити судовий збір на суму 222,00 грн., що ним не зроблено, при цьому клопотання про відстрочення, розстрочення або звільнення від його сплати до суду ним не заявлено.

Пунктом 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено: якщо до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 ГПК.

У зв'язку з неприйняттям судом заяви про Позивача про збільшення позовних вимог суд повертає зазначену заяву на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК України.

В судовому засіданні 30.05.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення в порядку ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та враховуючи пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.03.2006 року між Позивачем (далі-орендодавець) та Відповідачем (далі-орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-2368-ОД (далі-Договір).

Відповідно до розділу 1 договору, з метою ефективного використання державного майна, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно приміщення в будівлі будинку культури студентів, площею 200 кв.м., розміщене за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Академіка Лазаряна, 2, на четвертому поверсі чотирьохповерхового будинку, приміщення будівлі знаходиться на балансі Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту, вартість якого, згідно з незалежною оцінкою становить 483460,00 грн.

Згідно з п. 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що орендна плата у розмірі 617,6 грн./базова за лютий місяць 2006 рік, без коригування на індекс інфляції, починаючи з березня місяця, розрахована за "Методикою розрахунку та використання плати за оренду державного майна", яка затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 із змінами та доповненнями до неї. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється згідно з чинним законодавством.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.2 договору).

Орендна плата перераховується таким чином:

- 70 % до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки відкриті відділеннями казначейства у розмірі 308,8 грн.

- 30 % балансоутримувачу у розмірі 308,8 грн. (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 3.4 договору орендна плата сплачується орендарем щомісячно у термін не пізніше 07 числа наступного місяця і не залежить від наслідків господарчої діяльності орендаря.

Пунктом 5.6 договору встановлено, що у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або витрати /повної або часткової/ орендованого майна з вини орендаря. Один екземпляр такого акта приймання-передачі надається орендодавцеві.

Згідно з п. 7.3 договору орендодавець зобовязаний письмово повідомити орендаря, не пізніше ніж за 30 (тридцять) діб про свій намір щодо завершення, припинення або розірвання даного договору.

Пунктом 10.1 договору сторони погодили, що цей договір діє з 01 березня 2006 року до 01 лютого 2007 року включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, повній оплаті за договором і при наданні інформації щодо виконання умов цього договору, а саме: наявності договору страхування, дозволу пожежної інспекції та узгодження балансоутримувача, договір за заявою орендаря щодо продовження терміну дії, може бути продовжений на тих самих умовах, які передбачені у договорі.

Відповідно до п. 10.8 договору чинність цього договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

На виконання умов вищевказаного договору Позивач передав, а Відповідач прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення будівлі будинку культури студентів, площею 200 кв.м., про що сторонами складено акт приймання-передачі від 01.03.2006 року (з.с. 11 Т.1).

Вищий господарський суд України в постанові від 29.03.17р. у справі зазначив про необхідність з'ясування та встановлення обставин припинення договору оренди відповідно до його п.10.1 у зв'язку із закінченням строку договору, а також необхідність перевірки правильності обчислення закінчення строку договору оренди.

В силу ст.111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи викладене, судом перевірено та встановлено, що за відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору строк його подовжувався наступними періодами :

з 01.03.2006 року по 01.02.2007 року;

з 01.02.2007 року по 01.01.2008 року;

з 01.01.2008 року по 01.12.2008 року;

з 01.12.2008 року по 01.11.2009 року;

з 01.11.2009 року по 01.10.2010 року;

з 01.10.2010 року по 01.09.2011 року;

з 01.09.2011 року по 01.08.2012 року;

з 01.08.2012 року по 01.07.2013 року.

При цьому заперечення Відповідача про те, що строк дії договору складає 11 місяців і один день, суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Частинами 1-4 статті 252 ЦК України встановлено, що:

строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку;

до строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, які визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року;

строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п'ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця;

строк, що визначений тижнями, спливає у відповідний день останнього тижня строку.

Так, зі змісту пункту 10.1 договору вбачається, що за умовами договору строк його дії визначено саме у місяцях, кількість яких складає 11, а строк дії договору закінчується першого числа останнього місяця.

Наказом Регіонального відділення від 05.08.2013 року дію договору від 01.03.2006 року № 12/02-2368-ОД припинено у звязку із закінченням строку його дії. Про припинення дії договору Позивачем повідомлено Відповідача листами від 30.05.2013 року № 17-02-03209 та від 19.07.2013 року № 17-03-04350, які Відповідач отримав 15.06.2013 року та 01.08.2013 року відповідно (а.с. 17, 79 Т.1).

Відповідач вказує на те, що Позивач неналежним чином виконав умови договору за пунктом 7.3 договору, яким передбачено, що орендодавець зобовязаний письмово повідомити орендаря, не пізніше ніж за 30 (тридцять) діб про свій намір щодо завершення, припинення або розірвання даного договору. Так, фактично Відповідач отримав повідомлення Позивача про припинення договору 15.06.2013 року, тобто пізніше, ніж за 30 днів до його закінчення.

Суд зазначає, що дана умова договору не передбачає окремої відповідальності за її невиконання або неналежного виконання, тому в даному випадку слід застосовувати загальні положення цивільного права, які передбачені статтею 611 ЦК України, до яких такі правові наслідки, як продовження договірних правовідносин, не належать.

Позивач вважає, що оскільки він попередив Відповідача про закінчення терміну дії договору оренди, а протягом місяця після закінчення повідомив його про припинення договору, дія цього договору припинилася 01.07.2013 року відповідно до умов договору (п.10.8) та приписів ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Господарський суд не погоджується з твердженням Відповідача про те, що строк дії договору оренди від 01.03.2006 № 12/02-2368-ОД не скінчився, оскільки ним здійснено заходи щодо продовження строку дії даного договору. Так, Відповідач 16.05.2013 звернувся до начальника регіонального відділення ФМУ в Дніпропетровській області з листом № 04/5-КСТ, в якому просив продовжити термін дії договору оренди нерухомого майна № 12/02-2368-ОД від 01.03.2006 (арк. с. 72). Листом від 30.05.2013 №17-02-03209 Позивач повідомив Відповідача про необхідність приведення договору від 01.03.2006 № 12/02-2368-ОД у відповідність до постанови КМУ від 27.12.2006 № 1846 та надано зауваження щодо оформлення документів для проведення незалежної оцінки. Листом від 18.06.2013 № 03/6-КСТ Відповідач надіслав на адресу Позивача витребувані документи (арк. с. 76).

Проте, листування сторін та обставини справи свідчать про те, що на підставі вищевказаної постанови КМУ від 27.12.2006 № 1846 сторони не внесли узгоджених змін до договору, отже на момент вирішення питання про продовження строку дії договору домовленість сторін з усіх необхідних умов договору вбачається відсутньою .

Частиною 1 статті 777 ЦК України встановлено, що наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк.

Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що сторони договору не досягли домовленості щодо продовження строку дії спірного договору оренди з 01.07.2013 року, а тому твердження Відповідача про те, що договір оренди є продовженим, суд визнає безпідставним.

Також суд зазначає, що жодна із сторін не звернулася до суду для врегулювання договірного спору між ними., що також свідчить про відсутність домовленості з обох сторін про продовження договірних стосунків.

Таким чином, договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-2368-ОД від 01.032006 року, припинив свою дію 01.07.2013 року.

Згідно з п. 2.5 та 5.6 Договору у разі припинення або розірвання договору орендар повертає майно балансоутримувачу аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю цим договором, у стані не гіршому ніж на момент передачі.

Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Матеріали справи свідчать про те, що на день звернення Позивача до суду - у травні 2016 року, приміщення неправомірно знаходилось у користуванні Відповідача, а 30.11.2016 року Відповідач добровільно повернув орендоване приміщення, що підтверджується актом приймання-передачі з оренди державного майна, що знаходиться на балансі: Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка ОСОБА_4 за адресою: м.Дніпро, вул.Лазяряна, 2 (а.с. 222 Т.1).

В останньому судовому засіданні Відповідач підтвердив, що спору між ним та Позивачем щодо користування спірним приміщенням на даний час не існує.

Враховуючи наведені обставини, суд припиняє провадження у справі в цій частині позову на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України за відсутністю предмету спору.

Також під час судового розгляду справи Відповідачем добровільно 15.12.2016 року перераховано за період з 01.07.2013 по 28.02.2016 включно неустойку на суму 52556,35 грн. Проте, в останньому судовому засіданні Відповідач заявив, що він не погоджується із нарахуванням Орендодавцем цієї неустойки, просить вирішити спір в даній частині по суті. У зв'язку з викладеним суд не вбачає підстав для припинення провадження у справі в цій частині позову.

Також при вирішенні спору суд керується наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження орендар зобовязаний повернути орендодавцеві обєкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Матеріали справи свідчать про те, що строк дії договору закінчився 01.07.2013 року, а об'єкт оренди повернутий Відповідачем лише 30.11.2016 року.

Нарахування Позивачем суми неустойки у розмірі подвійної орендної плати за період: липень 2013 року - лютий 2016 року, у розмірі 52556,35 грн. судом визнається обґрунтованим.

Так, частиною 2 статті 785 ЦК України передбачено: якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Таким чином, подання Позивачем позову про стягнення неустойки на суму 52556,35грн. є обґрунтованим та правомірним.

В частині позовних вимог про стягнення з Відповідача збитків у вигляді недоотриманої орендної плати до державного бюджету у розмірі 14395,93 грн. суд відмовляє з наступних підстав.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Суд зазначає, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

При цьому, збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором.

Для визначення підстав для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, суду необхідно зясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача і збитками, наявності вину відповідача.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому на Позивача покладено обовязок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданих збитків та прямого причинного звязку між порушенням зобовязання та збитками.

Так, Позивачем не доведено наявність у нього збитків на спірну суму, а також наявність причинного зв'язку з між збитками Позивача та діями Відповідача.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що Відповідачем за період: з липня 2013 року по липень 2016 року, перераховувались орендні платежі до державного бюджету згідно з виставленими балансоутримувачем рахунками, що підтверджується копіями цих рахунків та платіжних доручень, які містяться у матеріалах справи (арк. с. 110-147).

Враховуючи викладене, суд відмовляє в частині позовних вимог про стягнення збитків.

В частині позовних вимог про стягнення неустойки, яка на момент вирішення спору сплачена Відповідачем, але між сторонами існує спір щодо неї, суд вважає за необхідне роз'яснити Відповідачеві положення статті 117 ГПК України. Зокрема, частиною 4 статті 117 ГПК України передбачено: якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником, господарський суд за заявою стягувача або боржника ухвалою визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Отже, після набрання рішенням суду по даній справі законної сили, боржник має право звернутися до суду із заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню щодо стягнення неустойки.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Отже, на підставі викладеного сплачений Позивачем судовий збір щодо виселення підлягає поверненню з Державного бюджету у зв'язку з припинення провадження у цій частині.

В частині позову, яка задоволена судом, а Позивачеві надано відстрочення по сплаті судового збору, за результатами вирішення спору, судовий збір підлягає стягненню з Відповідача на користь Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 4, 32-34, 36, 43, 44, 49, п. 4 ч.1 ст. 63, п.1-1 ч.1 ст.80, ст.ст. 82-85, 111-28, 116-117 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дніпропетровської міської громадської організації "Клуб спортивного танцю "ЕЛІТ" (49107, АДРЕСА_1, ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул.Центральна, 6, ) неустойку у розмірі 52556,35 грн. за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-2368-ОД від 01.09.13.

Стягнути з Дніпропетровської міської громадської організації "Клуб спортивного танцю "ЕЛІТ" (49107, АДРЕСА_1, ) на користь Державного бюджету України 1081,71 грн. судового збору.

В частині позовних вимог про стягнення збитків у вигляді недоотриманої плати до державного бюджету у розмірі 14395,93 грн. - відмовити.

В частині позовних вимог про виселення Відповідача з безпідставно займаного приміщення державної власності - припинити провадження.

Повернути Регіональному відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул.Центральна, 6, ) з Державного бюджету України суму 1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.) грн. судового збору, яку було перераховано на р/р 3005 одержувачу - ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області, згідно з платіжним дорученням №272 від 23.06.16р., яке наявне в матеріалах справи.

Повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України в Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул.Центральна, 6, ) заяву про збільшення позовних вимог з доданими до неї документами без розгляду.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання його повного тексту і може бути оскаржено протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 06.06.2017

Суддя ОСОБА_5