ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2017 р.Справа № 5017/2972/2012

Господарський суд Одеської області
У складі судді Желєзної С.П.
Секретаря судових засідань Курка Д.В.
За участю представників сторін:
Прокурор: Галісевич О.О. /посвідчення/;

Від позивачів:

- Міністерства оборони України: Добров Ю.І. за довіреністю №220/435/д від 24.12.2016р.;

- Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району: Турченко О.В. за довіреністю №11 від 10.01.2017р.

Від відповідачів:

- Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області: не з`явився;

- фермерського господарства „Колос : не з`явився;

Від третьої особи:
- Кабінету Міністрів України: Давидова К.І. за довіреністю №03-35/2518 від 20.03.2017р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, селянського фермерського господарства „Колос, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Кабінету Міністрів України, про визнання недійсними договорів оренди землі та витребування земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

Заступник Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері (далі по тексту прокурор) звернувся до господарського суду Одеської області із позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі по тексту МО України), Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району (далі по тексту Білгород-Дністровська КЕЧР) до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області (далі по тексту Тарутинська РДА Одеської області), селянського фермерського господарства „Колос (далі по тексту СФГ „Колос) про визнання недійсними: договору оренди землі № б/н від 28.12.2007 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 2100,0 га; договору оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 144,0 га; договору оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 105,25 га; договору оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 312,5 га; договору короткострокової оренди землі № 59 від 09.11.2011 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 180,0 га, які були укладені між відповідачами, та витребування з володіння СФГ „Колос земельних ділянок, що були передані в оренду за вказаними договорами.

Під час розгляду господарським судом позовних вимог прокурора, останнім 12.11.2012р. було подано до суду заяву про доповнення заявлених позовних вимог. Так, прокурор просив господарський суд визнати недійсними та скасувати розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №392/А-2007 від 25.12.2007 року „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки СФГ „Колос на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради; розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №297/А-2008 від 24.10.2008 року „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок СФГ „Колос наданих на умовах довгострокової оренди на території Веселодолинської сільської ради.

Рішенням господарського суду Одеської області від 13.12.2012р. по даній справі позов прокурора був задоволений у повному обсязі, визнано незаконним та скасовано розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №392/А-2007 від 25.12.2007 року „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки СФГ „Колос на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради; визнано незаконним та скасовано розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №297/А-2008 від 24.10.2008 року „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок СФГ „Колос наданих на умовах довгострокової оренди на території Веселодолинської сільської ради; визнано недійсними укладені між відповідачами: договір оренди землі № б/н від 28.12.2007 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 2100,0 га; договір оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 144,0 га; договір оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 105,25 га; договір оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 312,5 га; договір короткострокової оренди землі № 59 від 09.11.2011 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 180,0 га; витребувано від СФГ „Колос земельні ділянки, які були передані на підставі вище вказаних договорів.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 05.03.2013р., рішення господарського суду Одеської області від 13.12.2012р. було скасовано, в позові відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 14.05.2013р., по даній справі рішення господарського суду від 13.12.2012р. та постанова апеляційної інстанції від 05.03.2013р., по даній справі були скасовані, справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду, у зв`язку із неповним з`ясуванням судом обох інстанцій всіх обставин справи.

У постанові від 14.05.2013р. по даній справі Вищим господарським судом України було наголошено, що господарським судом не було надано правової оцінки заяві позивача від 12.11.2012р., якою фактично було збільшено розмір немайнових вимог, що чинним процесуальним законодавством не передбачено, проте було залишено поза увагою судів нижчих інстанцій.

Після надходження матеріалів справи до господарського суду, за результатами проведеного повторного автоматичного розподілу, дану справу в порядку ст. 2-1 ГПК України було передано на розгляд судді Малярчук І.А.

Ухвалою від 29.01.2014р. господарським судом у порядку ст. 79 ГПК України було зупинено провадження у даній справі до завершення розгляду Вищим господарським судом України касаційної скарги по справі № 16/978/13.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 02.03.2015р. щодо призначення повторного автоматичного розподілу, дану справу було передано на розгляд судді Желєзній С.П., яка ухвалою від 05.03.2015р. прийняла справу до свого провадження.

Ухвалою від 20.10.2016р. господарським судом було поновлено провадження по даній справі, у зв`язку з усуненням обставин, які зумовили зупинення провадження по даній праві.

Ухвалою від 16.11.2016р. господарським судом у порядку ст. 27 ГПК України було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України.

Ухвалою від 28.11.2016р., залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27.12.2016р. та постановою Вищого господарського суду України від 14.04.2017р., господарським судом на підставі п. 2 ч. 1 ст. 62, ст. 86 ГПК України було відмовлено Тарутинській районній державній адміністрації Одеської області у прийнятті зустрічної позовної заяви про визнання припиненим права постійного користування Одеським військовим округом земельною ділянкою колишнього Тарутинського полігону з 01.01.1998р.

02.12.2016р. до господарського суду надійшла заява (вх. №29347/16) від заступника Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері про уточнення позовних вимог у справі №5017/2972/2012, у відповідності до якої прокурор просить суд визнати недійсними: договір оренди землі № б/н від 28.12.2007 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 2100,0 га; договір оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 144,0 га; договір оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 105,25 га; договір оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 312,5 га; договір короткострокової оренди землі № 59 від 09.11.2011 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 180,0 га; витребувати від СФГ „Колос земельні ділянки, які були передані на підставі вище вказаних договорів.

Приписами ч. 4 ст. 22 ГПК України передбачено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Абзацом 3 п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції (з наступними змінами і доповненнями) передбачено, що збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги позовні вимоги прокурора, які були заявлені останнім при зверненні до господарського суду, а також висновки Вищого господарського суду України, викладені у постанові від 14.05.2013р. по даній справі, господарський суд доходить до висновку, що подана заява фактично спрямована на розгляд судом позовних вимог у їх первинній редакції, що не суперечить вимогам чинного процесуального законодавства, у зв`язку з судом було прийнято вказану редакцію позовних вимог прокурора до розгляду як остаточну.
25.05.2017р. до суду надійшло клопотання від Тарутинської РДА Одеської області про зупинення провадження у даній справі до завершення розгляду справи №5017/3706/2012 за позовом заступника Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, товариства з обмеженою відповідальністю „Мазур-Юг, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів: Кабінету Міністрів України, оперативного командування „Південь, про визнання недійсними договорів оренди землі та витребування земельних ділянок, а також за зустрічним позовом Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області до Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання припиненим права постійного користування, у зв`язку з направленням справи на новий розгляд.

Враховуючи тривалість вирішення спору по справі №5017/3706/2012, знаходження даної справи в провадженні судів з 2012 року, необхідність захисту прав та інтересів позивачів у розумні строки, право на яке надано як фізичним так і юридичним особам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судом було відмовлено Тарутинській РДА Одеської області у задоволенні клопотання від 25.05.2017р. про зупинення провадження у даній справі.

Під час нового розгляду справи прокурор, позивачі та третя особа, повністю підтримали заявлені позовні вимоги.

В свою чергу, Тарутинська РДА Одеської області проти позову заперечувала у повному обсязі, з підстав наведених у письмових поясненнях. При цьому, Тарутинська РДА Одеської області та СФГ „Колос наголошували на пропуску позивачами визначеного законом строку позовної давності для звернення до суду із даними позовними вимогами, у зв`язку з чим, просили господарський суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.
Постановою Ради народних комісарів УРСР від 18.12.1945 №2002/063 "Об отводе 20000 гектаров земли на территории Бородинского, Тарутинского и Саратского районов Измаильской области для организации окружного артполигона ОДВО" постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської області під окружний артилерійський полігон Одеського військового округу 20000 га землі в межах схеми, що додавалось до рішення.

Постановою Ізмаїльського обласного виконавчого комітету і бюро обкому КП/б/У від 12.02.1946 №53/9-ОП "О порядке передачи в натуре земель Одесскому Военному Округу для учебного артилерийского лагеря под полигон, согласно постановлению СНК УССР от 18.ХІІ.1945 года за №2002/063", затверджено перелік організаційних заходів, необхідних для здійснення в натурі передачі земель Одеському військовому округу та переселення в зв`язку з цим селянських господарств.

10.06.1946р. обласною комісією по передачі земель Одеському військовому округу, яка діяла на виконання постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 №2002/063 та постанови Ізмаїльського обласного виконавчого комітету від 12.02.1946 №53/9-ОП, складено акт передачі земельної ділянки, що відводиться під учбовий артилерійський полігон ОДВО площею 23600 га. Так, вказаним актом було підтверджено факт відведення земельної ділянки на площі 23600 га в натурі за рахунок земель Саратського, Тарутинського, Бородинського, Староказачанського та Арцизького районів. При цьому, в акті від 10.06.1946р. зазначено, що при відводі земель в натурі, у зв`язку з рельєфом місцевості (з метою включення деяких висотних пунктів) виникла необхідність у збільшенні площі артполігону, у зв`язку з чим, фактично відведено під полігон на 3600 га більше, ніж було передбачено проектом, що було узгоджено районними організаціями. Схема фактичного відводу земель є додатком до акта.

З матеріалів справи вбачається, що наказом командувача військами Ордена червоного прапора Південного оперативного командування №401 від 11.08.2004р. „Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування у тимчасове користування на період 2004-2009 роки було передано, зокрема військовому радгоспу „Чорноморський всі землі військового полігону „Тарутинський у кількості 23 944 га. 26.08.2004р. було складено акт прийому-передачі земель Тарутинського полігону від військової частини НОМЕР_1 військовому радгоспу „Чорноморський у розмірі 23 944 га.

05.05.2005р. Тарутинською районною державною адміністрацією відповідно до статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статей 17, 141, 149, пунктів 3, 5, 12 розділу Х Земельного кодексу України, згідно з директивою Міністерства оборони України №115/1/01 від 29.01.2004р. та Наказом командувача військами Південного оперативного командування № 67 від 16.02.2004р. "Про розформування військової частини А-1366" було прийнято розпорядження №101/А-2005 "Про вилучення із користування військової частини А-1366 земельної ділянки загальновійськового полігону на території Веселодолинської сільської ради", яким з урахуванням пункту 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями", було припинено право користування земельною ділянкою площею 23253,17 га, наданої в користування військовій частині А-1366 для організації загальновійськового полігону і розташованої на території Веселодолинської сільської ради, а також переведено вказану земельну ділянку в землі запасу Веселодолинської сільської ради.

Розпорядженням Тарутинської райдержадміністрації № 392/А-2007 від 25.12.2017р. „Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки СФГ „Колос на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради було передано в довгострокову оренду СФГ „Колос земельну ділянку площею 2100 га ріллі строком на 49 років та зобов`язано керівника СФГ „Колос укласти договори оренди землі з районною державною адміністрацією; на підстав розпорядження Тарутинської райдержадміністрації №297/А-2 від 24.10.2008р відповідачу було передано у довгострокову оренду земельні ділянки прощею 667,00 га.

На підставі зазначеного розпорядження, між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області (Орендодавець) та СФГ „Колос були укладені наступні договори:

договір оренди землі № б/н від 28.12.2007 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 2100,0 га;

договір оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 144,0 га;

договір оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 105,25 га;

договір оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 312,5 га;

договір короткострокової оренди землі № 59 від 09.11.2011 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 180,0 га;

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012р. визнано протиправним та скасовано розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №101/А-2005 від 05.05.2005р. "Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону" та п. 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями".

Приписами ч. 3 ст. 35 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Приймаючи судове рішення у вказаній адміністративній справі, апеляційний адміністративний суд виходив з того, що оскільки чинне на той час законодавство (Земельний кодекс УРСР 1992 року) не визначало момент, з якого особа набувала право землекористування, право постійного землекористування у Одеського військового округу виникло згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946р. Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було встановлено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі державного акту, що посвічує відповідне право. Але, з урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. Як Земельний кодекс УРСР 1970р., так і Земельний кодекс України 1990р. серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав. Поряд з цим апеляційний адміністративний суд послався на рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), в якому зазначено, що юридичні особи з підстави непереоформлення права постійного землекористування на право власності або право користування землею не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою.

У зв`язку із викладеним та на підставі статті 116 Конституції України, статей 13, 77, 84 Земельного кодексу України, статей 3, 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", статей 3, 4, 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011р. №406/2011, пункту 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями і Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997р., апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про те, що, незважаючи на відсутність державного акту за Міністерством оборони України залишається право постійного користування, а тому вони відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності та за відповідними військовими формуваннями закріплені на праві постійного користування. Тому виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. Одночасно суд зазначив, що всупереч частини 5 статті 116, статті 149 Земельного кодексу України рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося, а згода Міністром оборони України на її вилучення не надавалася.
Прокурор зазначає, що укладання спірних договорів оренди землі, предметом яких є земельні ділянки державної власності, які перебувають на обліку у Білгород-Дністровській КЕЧР, що підтверджується індивідуальною карткою №95 обліку земельної ділянки №92, та використання їх СФГ „Колос у власній господарській діяльності, порушує права та законні інтереси позивача, оскільки уповноваженими державними органами не надавалась згода на відчуження земель оборони, у зв`язку з чим, такі договори підлягають визнанню недійсними, а земельні ділянки поверненню Міністерству оборони України.

Міністерство оборони України заперечувало проти пропуску строку звернення до господарського суду із даними позовними вимогами, оскільки до ухвалення рішення по справі №2-а-3436/08/1570 та набрання ним законної сили, позивачі та прокурор були позбавлені можливості довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Окрім того, позивач зазначав, що ні він, ні прокурор, ні інший позивач не є сторонами оспорюваних договорів, а окрім того, позивачі зазначали про необхідність першочергового вирішення питання щодо законності розпоряджень Тарутинської райдержадміністрації, якою, зокрема, було припинено право постійного користування Міністерства оборони України, а, в подальшому, передано в оренду спірні земельні ділянки.

Відповідачі проти позову заперечували у повному обсязі з підстав його незаконності та необґрунтованості. При цьому, Тарутинська РДА та СФГ „Колос у поданих до господарського суду заявах наголошували на пропуску позивачами строку позовної давності для звернення до суду із даними позовними вимогами, оскільки, за переконанням відповідачів, Міністерство оборони України та Білгород-Дністровської КЕЧР ще у 2008р. були обізнані про наявність спірних договорів, так як у судовому засіданні по справі №2-а-3436/08/1570, яке відбулось 28.05.2008р., питання про залучення орендарів спірних земельних ділянок до участі у справі були предметом обговорення. Окрім того, Тарутинська РДА зазначала, що прокурором не було надано правовстановлюючих документів на землю Міністерства оборони України.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України від 21 вересня 1999 року за N 1075-XIV (з наступними змінами та доповненнями) військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Положеннями ч. 2 ст. 2 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Згідно зі ст. 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України, п. 102 ч. 4 Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Положення про Міністерство оборони України від 26 листопада 2014 р. N 671 військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань подає Кабінетові Міністрів України пропозиції щодо відчуження військового майна та здійснює в установленому законом порядку його відчуження або передачу.

Приписами ст. 4 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України встановлено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.

Згідно з приписами ст. 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Відповідно до ст. 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Приписами п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України „Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил від 28 грудня 2000 р. N 1919 встановлено, що повноваження суб`єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, яке є придатним для подальшого використання, але не може бути застосоване у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна (крім майна, зазначеного у пункті 4 цього Положення), а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок та іншого нерухомого майна надає Кабінет Міністрів України у встановленому порядку.

Відповідно до п. 2.24 Постанови Пленуму Вищого господарського кодексу України „Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин від 17 травня 2011 року N 6 для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з`ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

Так, в силу положень статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України „Про використання земель оборони 27 листопада 2003 року N 1345-IV (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Згідно зі ст. 14 Закону України „Про збройні Сили України 6 грудня 1991 року N 1934-XII (з наступними змінами та доповненнями) Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.
Держава є власником земель оборони за законом, при цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Відповідний висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 16.09.2015 у справі № 926/1017/14.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що спірні земельні ділянки, передані Тарутинською РДА Одеської області на користь СФГ „Колос за оскаржуваними договорами оренди землі відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності, знаходяться в управлінні Міністерства оборони України та закріплені за відповідним військовим формуванням на праві постійного користування.

Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Підстави припинення права користування земельною ділянкою встановлено статтею 141 Земельного кодексу України, відповідно до яких, в тому числі, законодавцем віднесена добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.

За приписами частин 3 та 4 статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України).

З наведених вище положень законодавства, вбачається, що передача СФГ „Колос в оренду спірних земельних ділянок, віднесених до земель оборони, могла здійснюватись лише за умови належного припинення права користування цією землею попереднього користувача.

При цьому, п. п. 44, 45 „Положення Про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 р. N 483, врегульовано, що за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.

Підсумовуючи вище наведені приписи чинного законодавства, господарський суд доходить висновку, що передача земель, наданих для потреб оборони, здійснюється місцевим органам влади за умови отримання згоди оборони Міністра оборони України. Проте, жодних доказів та підтвердження надання такої згоди, як і доказів на підтвердження відмови Міністерства оборони України від земель оборони, що розташовані у Тарутинському районі Одеської області, зокрема, про відмову від користування земельною ділянкою Тарутинського артполігону, за рахунок земель якого передано в оренду земельну ділянку за оспореними договорами оренди, а також рішення щодо відчуження спірної земельної ділянки Кабінетом Міністрів України, господарському суду надано не було. Викладене свідчить, що Міністерство оборони України не надавало згоди на передачу спірних земельних ділянок, а, отже, право користування землями Тарутинського загальновійськового полігону залишається за Міністерством оборони України.

З огляду на вище викладене, господарський суд доходить висновку, що спірні договори оренди землі, були укладені із порушенням вимог чинного законодавства, оскільки уповноваженими державними органами не було надано згоди на їх відчуження або надання у користування, у зв`язку з чим позовні вимоги прокурора про визнання недійсними договорів оренди землі є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню судом.
При цьому, судом відхиляються клопотання Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області та СФГ „Колос про пропуск позивачами та прокурором строку позовної давності на пред`явлення даного позову з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29 травня 2013 року N 10 (з наступними змінами і доповненнями) початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Положеннями частини першої статті 261 Цивільного кодексу України унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частинами четвертою та п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить правильність обчислення строку позовної давності, та, як наслідок, можливість захисту такого права.
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 264 ЦК України, господарський суд виходить з наступного. Позбавлення Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області позивачів права постійного користування землями колишнього загальновійськового полігону, та подальше їх передання в оренду суб`єктам підприємництва, стало підставою для застосування з боку як прокурора, так і позивачів, низки правових заходів, спрямованих на відновлення таких прав, які об`єднані однією спільною метою відновлення порушеного права на землю державної власності.

В рамках вжиття з боку прокурора в інтересах Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району заходів на відновлення порушеного права останніх і було подано адміністративний позов, за результатами розгляду якого Одеським апеляційним адміністративним судом було винесено постанову від 14.06.2012р. по справі №2-а-3436/08/1570. Наступним етапом відновлення порушених прав позивачів стало звернення прокурора до господарського суду із окремими позовними заявами до орендарів, яким було передано в оренду землі загальновійськового полігону.

Викладене, а саме вжиття з боку прокурора заходів, які спрямовані на досягнення одного результату відновлення порушених прав позивачів, свідчить про необхідність застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 264 ЦК України, оскільки предмет позову у межах справи №2а-3436/08/1570 є лише частиною вимог, заявлених у справі №5017/2972/2012, які за своєю направленістю об`єднані однією спільною метою відновлення прав на землі державної власності.

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку, про відсутність правових підстав для застосування інституту позовної давності до позовних вимог прокурора, оскільки після прийняття Одеським апеляційним адміністративним судом постанови від 14.06.2012р. по справі №2-а-3436/08/1570, строк позовної давності розпочався спочатку з дати винесення цієї постанови, тобто з 14.06.2012р., при цьому, прокурором по даній справі позовну заяву було подано 12.10.2012р., тобто у межах трирічного строку.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне надати правову оцінку доводам Тарутинської РДА Одеської області в частині посилання на віднесення розпорядженням Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №376/А-2007 від 21.12.2007р. спірних земельних ділянок до категорії сільськогосподарських земель, а, отже, про відсутність необхідності отримання згоди Міністерства оборони України чи Кабінету Міністрів України при вирішення питання про надання спірних земель у користування, що, в свою чергу, за переконанням відповідача, впливає на вирішення питання про наявність або відсутність підстав для визнання спірних договорів недійсними.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 20 Земельної кодексу зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Положеннями п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2002р. №502 „Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб (в редакції чинній на дату укладання спірних договорів) встановлено, що зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до сільської, селищної, міської ради, якщо земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, або районної держадміністрації, якщо земельна ділянка розташована за межами населеного пункту.

Відповідно до п. п. 8, 9 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2002р. №502 „Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб районна держадміністрація розглядає подані проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту, якщо така зміна пов`язана з наступним використанням цієї ділянки для сільськогосподарських потреб, ведення лісового і водного господарства, будівництва об`єктів, призначених для обслуговування членів територіальних громад району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

З огляду на вищевикладені положення чинного законодавства та приймаючи до уваги відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження зміни Кабінетом Міністрів України цільового використання земель оборони на землі сільськогосподарського призначення, господарський суд відхиляє доводи відповідача у названій частині.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

При цьому, на застосуванні реституції має право наполягати виключно сторона правочину.

В той же час, відповідно ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно зі ст..152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За таких обставин, земельні ділянки, що були передані Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області за договорами оренди в користування СФГ „Колос, підлягають витребуванню від останнього та поверненню державі в особі Міністерства оборони України. Викладене має наслідком необхідність задоволення заявленого прокурором позову у повному обсязі.

Підсумовуючи все вищевикладене, позов прокурора, пред`явлений в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району підлягає задоволенню у повному обсязі шляхом визнання недійсними укладених між відповідачами: договору оренди землі № б/н від 28.12.2007 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 2100,0 га; договору оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 144,0 га; договору оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 105,25 га; договору оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 312,5 га; договору короткострокової оренди землі № 59 від 09.11.2011 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 180,0 га; витребування від селянського фермерського господарства „Колос земельних ділянок загальною площею 2841,754 га, що були передані Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області за вище вказаними договорами оренди та зобов`язання відповідача повернути Міністерству оборони України зазначені земельні ділянки.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідачів.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір оренди оренди землі № б/н від 28.12.2007 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 2100,0 га, укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та селянським фермерським господарством „Колос.

3. Визнати недійсним договір оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 144,0 га, , укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та селянським фермерським господарством „Колос.

4. Визнати недійсним договір оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 105,25 га, укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та селянським фермерським господарством „Колос.

5. Визнати недійсним договір оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 312,5 га, укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та селянським фермерським господарством „Колос.

6. Визнати недійсним договір короткострокової оренди землі № 59 від 09.11.2011 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 180,0 га, укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та селянським фермерським господарством „Колос.

7. Витребувати від селянського фермерського господарства „Колос /67760, Одеська область, Білгород-Дністровський район, сільрада Маразліївська, комплекс будівель та споруд №1; 67725, Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Салгани, вул. Шабська, буд. 47-А, / та зобов`язати селянське фермерське господарство „Колос /67760, Одеська область, Білгород-Дністровський район, сільрада Маразліївська, комплекс будівель та споруд №1; 67725, Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Салгани, вул. Шабська, буд. 47-А, / повернути Міністерству оборони України /м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, / зі складанням акту приймання-передачі земельні ділянки загальною площею 2841,754 га, передані на підставі договору оренди землі № б/н від 28.12.2007 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 2100,0 га; договору оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 144,0 га; договору оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 105,25 га; договору оренди землі № б/н від 06.04.2009 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 312,5 га; договору короткострокової оренди землі № 59 від 09.11.2011 року - об`єкт оренди - земельна ділянка площею 180,0 га. Наказ видати.

8. Стягнути з Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області /68500, Одеська область, смт. Тарутине, вул. Косовського, буд. 1, / до державного бюджету України /отримувач коштів: ГУК у м. Києві / м. Київ/ 22030106; код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106/ через Державну судову адміністрацію України / вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 26255795/ судовий збір у розмірі 3 219 грн. /три тисячі двісті дев`ятнадцять грн. 00 коп. / Наказ видати.

9. Стягнути з селянського фермерського господарства „Колос /67760, Одеська область, Білгород-Дністровський район, сільрада Маразліївська, комплекс будівель та споруд №1; 67725, Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Салгани, вул. Шабська, буд. 47-А, / до державного бюджету України /отримувач коштів: ГУК у м. Києві / м. Київ/ 22030106; код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106/ через Державну судову адміністрацію України /вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 26255795/ судовий збір у розмірі 3 219 грн. /три тисячі двісті дев`ятнадцять грн. 00 коп. / Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 29 травня 2017 р.

Суддя С.П. Желєзна