Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "30" травня 2017 р. Справа № 906/130/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- дов. № 02-13/29 від 13.02.2017

від третьої особи-1: ОСОБА_2- дов. № 05/128 від 11.01.2017

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Державного підприємства "Укрриба"

до Фермерського господарства "Денишівське"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області

2) Державного агентства рибного господарства України

про стягнення 27667,45 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 27667,45 грн., з яких: 23631,25 грн. заборгованості по договору зберігання державного майна від 01.02.2016 № 3/16; пені у розмірі 2585,65 грн., інфляційних - 1192,44 грн., 3% річних у розмірі 258,11 грн.

Ухвалою суду від 14.02.2017 позовну заяву Державного підприємства "Укрриба" прийнято до розгляду. Судове засідання призначено на 16.03.2017.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Житомирської області ОСОБА_3 від 13.03.2017 №44/2017 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 906/130/17, оскільки суддя Прядко О.В., у провадженні якої перебувала справа № 906/130/17, з 06.03.2017 перебуває у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями за 13.03.2017 справу № 906/130/17 розподілено судді Сікорській Н.А.

Ухвалою господарського суду від 14.03.2017 суддею Сікорською Н.А. справу № 906/130/17 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 18.04.2017.

18.04.2017 на адресу господарського суду позивачем подано заяву про зміну предмета позову та збільшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просив стягнути з відповідача 32182,61 грн. заборгованості по договору, 37000,49 грн. - пені; 1852,08 грн. - інфляційних втрат; 374,83 грн. - 3% річних та розірвати договір зберігання державного майна №3/196 від 01.02.2016, укладеного між Державним підприємством "Укрриба" та Фермерським господарством "Денишівське.

Ухвалою від 18.04.2017 суд прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу, пені, інфляційних та 3 % річних. Розгляд справи відкладено на 04.05.2017.

Ухвалою від 04.05.2017 продовжено строк вирішення спору; залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 відділення Фонду державного майна України по Житомирській області та Державне агентство рибного господарства України. Розгляд справи відкладено на 30.05.2017.

30.05.2017 на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення по суті спору (а.с. 132- 134).

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу, пені, інфляційних та 3 % річних та з підстав, викладених у письмових поясненнях (а.с. 78-80, 132-134).

Надала довідку про те, що станом на 29.05.2017 у відповідача рахується заборгованість перед позивачем в розмірі 35102,61 грн. (а.с. 142).

Представник третьої особи - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області в судовому засіданні вказала, що майно, передане за договором зберігання, в РВ Фонду державного майна України по Житомирській області не обліковується, відділення не являється орендодавцем майна, яке є предметом договору.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив. 24.05.2017 на адресу суду повернулась ухвала від 04.05.2017, яка направлялась на адресу відповідача з відміткою поштового відділення про неможливість вручення у зв'язку з закінченням терміну зберігання " (а.с. 127-130).

Третя особа - Державне агентство рибного господарства України повноважного представника в судове засідання не направила, про причини його неявки суд не повідомила. Про час та місце розгляду повідомлена належним чином, що вбачається з поштового повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 121).

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала про порушення провадження у справі від 14.02.2017, послідуючі ухвали про відкладення розгляду справи направлялась відповідачу на адресу - Житомирський район, с.Дениші, вул. Михайлівська,2, тобто на адресу, зазначену у Спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, судом вжито всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи та забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на викладене, вирішення спору здійснюється за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 1 спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 06.05.2003 № 126/752 «Про передачу гідротехнічних споруд», до сфери управління Міністерства аграрної політики України передано гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та пов'язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно, яке на момент приватизації не увійшло до статутних фондів господарських товариств.

Наказом Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України від 20.11.2003 № 336, на виконання п. 11 «Положення про порядок передачі об'єктів права державної власності», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482 «Про передачу об'єктів права державної і комунальної власності» та спільного наказу Фонду державного майна України і Міністерства аграрної політики України за № 126/752 «Про передачу гідротехнічних споруд», затверджено «Акт прийому-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду СВАТ «Житомирське обласне сільськогосподарське рибоводне підприємство"», на баланс державного підприємства «Укрриба» та закріплено, зазначене в акті майно, за ДП "Укрриба" на праві повного господарського відання.

01.02.2016 між державним підприємством "Укрриба" (поклажодавець, позивач) та Фермерським господарством "Денишівське" (зберігач, відповідач) укладено договір зберігання державного майна (а.с. 26-34)

Відповідно до п. 1.1. договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання згідно з актом приймання-передачі нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі поклажодавця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України "Про передачу гідротехнічних споруд" від 6 травня 2003 року № 126/752.

Згідно п. 1.2 договору, об'єктом зберігання є гідротехнічні споруди рибницьких ставів - майно, що перебуває в державній власності відповідно до п. 1.1. Договору.

Зазначене майно розташоване за адресою: Житомирська область, Романівський район, в межах Соболівської сільської ради.

Приписами п. 7.1 договору встановлено, що договір набуває чинності з дня підписання акту приймання-передачі згідно п. 4.1 Договору і діє до укладення договору оренди.

04.02.2016 між сторонами укладено додаткову угоду до договору зберігання державного майна № 3/16 від 01.02.2016 (а.с. 31- 33).

За умовами п. 1 даної додаткової угоди, відповідно до ст. 994 ЦКУ поклажодавець надає згоду зберігачеві на користування майном, переданим останньому на зберігання в порядку даної Додаткової угоди до Договору зберігання, а зберігач засвідчує своєю обізнаністю з усіма властивостями майна та його цільовим призначенням. Зберігач здійснює використання майна відповідно до Правил технічної експлуатації гідротехнічних споруд рибоводних господарств", затверджених наказом Державного департаменту рибного господарства", затверджених наказом Державного департаменту рибного господарства України від 13.01.2004 № 6 та "Виробничої програми", що розроблена зберігачем та погоджена із поклажодавцем і є невід'ємною частиною даної Додаткової угоди до Договору зберігання.

Приписами п. 8 додаткової угоди, зберігач зобов'язується проводити плату за користування державним майном, зазначеним в акті приймання-передачі (додаток до договору зберігання), щомісячно на розрахунковий рахунок поклажодавця не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним.

Ціна за користування державним майном, визначається у Протоколі про договірну ціну, який є невід'ємною частиною даної Додаткової угоди до Договору зберігання і становить на дату підписання Додаткової угоди 2500,00грн. в т.ч. ПДВ.

Розмір щомісячної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Відповідач свої зобов'язання за договором виконував неналежним чином, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість зі сплати коштів за користування державним майном в сумі 32182,61грн., які є заборгованістю за користування майном за період з квітня 2016 року по березень 2017 року.

Відповідно до п. 10 додаткової угоди до договору, у разі затримки оплати за використання майна, переданого для зберігання, зберігач сплачує поклажодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

На підставі вищевказаного пункту договору, позивачем нараховано відповідачу 3700,49 грн. пені.

Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України позивачем заявлено до стягнення з відповідача 1852,08 грн. інфляційних та 374,83 грн. 3 % річних.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору зберігання державного майна № 2/16 від 01.02.2016 та додаткової угоди до нього від 04.02.2016.

Відповідно до ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч.1 ст.938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно зі ст. 944 Цивільного кодексу України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Як встановлено судом, додатковою угодою від 04.02.2017 позивачем погоджено право зберігача на користування об'єктом зберігання та передбачили обов'язок зберігача щомісячно проводити оплату за користування майном на розрахунковий рахунок поклажодавця не пізніше 14 числа місяця наступного за звітним, що не суперечить приписам ст. 944 ЦК України.

Розмір плати сторонами погоджено у протоколі про договірну ціну за користування державним майном, відповідно до якого щомісячна ціна за договором зберігання складає 2500,00 грн. в т.ч з ПДВ, із врахуванням щомісячного індексу інфляції.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем з квітня 2016 року не виконуються зобов'язання щодо внесення плати за користування державним майном, передбаченим договором.

В результаті вказаного, заборгованість відповідача за період користування майном, яке було передано йому на зберігання, з лютого 2016 р. по березень 2017 р., за розрахунком позивача, склала 32182,61грн. та на день розгляду справи в межах позовних вимог не змінилась, навпаки, розмір боргу збільшився, оскільки за квітень 2017 р. відповідач також не провів розрахунки.

Суд перевірив розрахунок заборгованості, наданий позивачем та встановив, що розрахунок здійснено обґрунтовано та вірно. Вказану суму заборгованості відповідач не оспорив, доказів погашення вказаної суми заборгованості станом на день вирішення спору не надав.

З огляду на викладене, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 32182,61 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 3700,49 грн. пені, то суд зазначає про наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема, сплату неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 даного Закону визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається з розрахунку (а.с.82-85), пеню розраховано за кожен місяць, за який, на думку позивача, не були проведені оплати, починаючи з березня 2016 року по березень 2017 року, яка в сукупності склала 3700,49 грн.

Перевіривши розрахунок пені, суд встановив, що позивачем допущено помилку, а саме: неправомірно здійснено нарахування пені, на платіж, який мав бути здійснений у квітні 2016 року за користування майном у березні 2016 року, оскільки даний платіж був оплачений відповідачем 25.03.2016, що вбачається з банківської виписки від 24.03.2016 (а.с. 93).

Крім того, розраховуючи пеню за квітень 2016 року, позивачем неправомірно нараховано пеню на заборгованість в сумі 2602,92грн., оскільки станом на 15.05.2016 у відповідача існувала переплата в сумі 252,68грн, за рахунок сплати відповідачем у лютому 2016 р. плати за користування майном в сумі 2500,00грн.

Факт існування у відповідача переплати в сумі 252,68 грн., відображено позивачем в картці рахунку 361 по контрагенту Денишівське ФГ (а.с. 91) та не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні. Таким чином, у квітні 2016 року простроченою була заборгованість в розмірі 2350,24 грн.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок пені на прострочену заборгованість за період з квітня 2016 року по березень 2017, яка склала 3235,21 грн.

В частині стягнення 465,28 грн. пені ( 3700,49 грн. - 3235,21 грн.) суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача 374,83 грн. 3 % річних та 1852,08 грн. інфляційних, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача щодо 3% річних (а.с. 88-89), суд встановив, що позивачем допущено аналогічні помилки, як і при розрахунку пені, яка полягає у безпідставному її нарахуванні на платіж за користування майном, який мав бути здійснений відповідачем у березні 2016 року та невірно визначено суму простроченої заборгованості за квітень 2016 року.

Суд здійснив власний розрахунок 3 % річних, враховуючи вищенаведені помилки позивача та враховуючи вихідні дані позивача, за яким 3 % річних становлять 333,30 грн.

Таким чином, вимога про стягнення 3% річних є обґрунтованою, заявленою відповідно до вимог чинного законодавства та такою, що підлягає задоволенню в сумі 333,30 грн.

В частині стягнення 41,53 грн. (374,83грн. - 333,30 грн.) 3% річних суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Перевіривши нарахування інфляційних (а.с. 86-87) суд встановив, що позивач припустився аналогічних помилок, що й при нарахуванні пені та 3 % річних.

За розрахунком суду, який здійснено, враховуючи вихідні дані позивача та встановлені обставини щодо суми простроченої заборгованості у відповідному періоді, розмір інфляційних становить 1720,01 грн.

Відтак, вимога про стягнення з відповідача інфляційних є обґрунтованою, заявленою відповідно до вимог чинного законодавства та такою, що підлягає задоволенню в сумі 1720,01 грн.

В частині стягнення з відповідача 132,07 грн. інфляційних (1852,08 грн. - 1720,01 грн.) суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими згідно з вимогами чинного законодавства, підтвердженими належними та допустимими доказами, які є в матеріалах справи та такими, що підлягають частковому задоволенню на загальну суму 37471,13 грн., з яких: 32182,61 грн. - основний борг; 3235,21 грн. -пеня; 333,30 грн. - 3% річних, 1720,01 грн. - інфляційні.

В частині стягнення 465,28 грн. пені, 41,53 грн. 3% річних та 132,07 грн. інфляційних суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач позов за предметом та підставами не оспорив, доказів погашення заборгованості перед позивачем не надав.

В порядку ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства "Денишівське" (12422, Житомирська область, Житомирський район, с.Дениші, вул. Михайлівська 2, )

на користь Державного підприємства "Укрриба" (04053, м.Київ, вул. Тургенєвська,82-А, )

- 32182,61 грн. основного боргу;

- 3235,21 грн. пені;

- 333,30грн. 3% річних;

- 1720,01 грн. інфляційних.

- 1573,18 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 06.06.17

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2,3- сторонам (рек. з повід)

4- третій особі - ОСОБА_4 відділення Фонду державного майна України по Житомирській області (10008, м. Житомир, вул. 1-го Травня, 20)(рек. з повід)

5- . третій особі - Державне агентство рибного господарства України(04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 45-а) (рек. з повід.)