РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2017№910/4521/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія

«Надра України»

про стягнення 3 638 731,93 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Чередніченко М.О. за довіреністю від 31.12.2016;

від відповідача: Єлєніна Є.М. за довіреністю № 99 від 26.12.2016;

Пономаренко А.Є. за довіреністю № 4 від 16.01.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (далі - відповідач) про стягнення 3 638 731,93 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.03.2017 порушено провадження у справі № 910/4521/17, її розгляд призначено на 19.04.2017 року.

В судовому засіданні 19.04.2017 року відповідач проти задоволення позову заперечив у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

В судовому засіданні 19.04.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 15.05.2017 року.

13.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.05.2017 в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду спору у справі №910/4521/17 на п'ятнадцять днів, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 29.05.2017 року.

26.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про виправлення описки в ухвалі від 15.05.2017 в частині того, що Договір № 315/13 від 19.08.2013 витребувано від позивача, тоді як цей документ мав бути витребуваний від відповідача.

В судовому засіданні 29.05.2017 року було розглянуто подану позивачем заяву про виправлення описки в ухвалі господарського суду міста Києва від 15.05.2017, та вирішено відмовити в її задоволенні, враховуючи наступне.

Частиною 1 статті 89 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суддя за заявою сторони чи державного виконавця, приватного виконавця роз'яснює рішення, ухвалу, не змінюючи при цьому їх змісту, а також за заявою сторони або за своєю ініціативою виправляє допущені в рішенні, ухвалі описки чи арифметичні помилки, не зачіпаючи суті рішення.

В даному випадку, ухвалою від 15.05.2017 суд витребував Договір № 315/13 від 19.08.2013 з усіма Додатками та Додатковими угодами до нього; докази поставки відповідачу товару на суму 4 990 999,82 грн. (видаткові накладні, податкові накладні, довіреності тощо); розгорнутий та обґрунтований розрахунок заборгованості за Договором № 315/13 від 19.08.2013 з посиланням на первинні документи від позивача, оскільки в силу статті 33 ГПК України саме позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог.

За таких обставин, оскільки під час оформлення ухвали від 15.05.2017 року технічних описок допущено не було, суд залишає подану позивачем заяву про виправлення описки без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні 29.05.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 29.05.2017 року проти задоволення позову заперечив, просив суд застосувати строки позовної давності, подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 29.05.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 19.08.2013 року між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу № 315/13, за умовами якого позивач взяв на себе зобов'язання поставити на користь відповідача бурові труби, а відповідач зобов'язався їх прийняти та оплатити (п. 1.1. Договору та Специфікації до нього.

Як стверджує позивач, на виконання умов означеного Договору позивач 30.08.2013 року поставив відповідачу продукцію на суму 4 990 999,82 грн., проте відповідач отриману продукцію не оплатив.

Під час розгляду справи відповідач проти зазначених обставин не заперечив.

Обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання (частина 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 3.2. Договору оплата за товар здійснюється покупцем в безготівковому порядку шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок продавця на підставі рахунку останнього протягом 15 банківських днів з дати виставлення рахунку.

Проте, відповідач у визначені Договором строки оплату поставленого позивачем товару не здійснив.

В подальшому, між сторонами був підписаний Акт звірки взаєморозрахунків, яким сторони підтвердили наявність заборгованості відповідача перед позивачем станом на 31.12.2013 року в сумі 4 990 999,82 грн.

28.12.2016 року між сторонами був укладений Порядок та умови врегулювання заборгованості, яким, зокрема визначено, що відповідач має зобов'язання перед позивачем зі сплати коштів в сумі 4 990 999,82 грн. в якості оплати вартості товару, отриманого за Договором № 315/13 від 19.08.2013 (п. 2.2.2. Порядку).

Підписанням даного Порядку сторони підтверджують, що зустрічні зобов'язання ТОВ «Голден Деррік» та Національної акціонерної компанії «Надра України», що визначені у підпунктах 2.1. та 2.2. пункту 2 даного Порядку є дійсними та строк виконання яких настав, припиняються шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Так, 28.12.2016 року сторони уклали Акт № 9 зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до умов якого зобов'язання відповідача перед позивачем за Договором № 315/13 від 19.08.2013 припинились частково в сумі 1 352 267,89 грн., залишок заборгованості складає 3 638 731,93 грн., яка відповідачем до теперішнього часу оплачена не була.

У зв'язку з цим, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У пункті 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» наголошено, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим господарським судом України в Інформаційному листі № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права".

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення ч. 2 ст. 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

Як зазначалось судом вище, 28.12.2016 року сторони уклали Акт № 9 зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до умов якого зобов'язання відповідача перед позивачем припинились частково в сумі 1 352 267,89 грн., залишок заборгованості складає 3 638 731,93 грн., яка відповідачем до теперішнього часу оплачена не була.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Таким чином, оскільки відповідач прийняв товар, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві повністю його вартість, відповідний борг в сумі 3 638 731,93 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

У свою чергу, що стосується заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності щодо заявленої до стягнення суми основного боргу, то в його задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Так, позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

При цьому, частиною 3 ст. 264 Цивільного кодексу України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Як зазначено в п. 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Виходячи з п 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

З матеріалів справи вбачається, що 31.12.2013 року (тобто в межах трирічного строку позовної давності) сторонами було підписано Акт звірки взаєморозрахунків.

При цьому, господарський суд вважає, що хоча акт звірки взаєморозрахунків і не є первинним бухгалтерським документом, який засвідчує факт господарської операції, проте складання означеного акту та його підписання уповноваженими на те представниками сторін є дією, яка свідчить про визнання покупцем товару боргу і як наслідок переривання строку позовної давності у розумінні ст. 264 Цивільного кодексу України.

До того ж, судом встановлено, що вищевказані дії по визнанню боргу було вчинено відповідачем до моменту спливу трирічного строку позовної давності.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що підписання сторонами акту звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2013 вказує на визнання відповідачем своєї заборгованості в розмірі 4 990 999,82 грн., що свідчить про переривання перебігу строку позовної давності за вимогами про стягнення означеної заборгованості.

У зв'язку з перериванням перебігу строку позовної давності, останній спливає 31.12.2016 року.

В подальшому, до моменту спливу трирічного строку позовної давності з моменту визначеного вище початку його перебігу, сторони уклали Порядок та умови врегулювання взаємної заборгованості від 28.12.2016 та Акт № 9 зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.12.2016, підписанням яких відповідач підтвердив наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 4 990 999,82 грн., а отже вчинив дії, які свідчать про визнання ним означеної заборгованості і як наслідок переривання строку позовної давності у розумінні ст. 264 Цивільного кодексу України.

Як зазначалось вище, після переривання перебіг позовної давності починається заново, отже, у даному випадку строк позовної давності за вимогою про стягнення основного боргу почав свій перебіг заново 28.12.2016 року та на момент звернення до суду не сплив.

Доводи відповідача в частині того, що акт зарахування зустрічних однорідних вимог не є тією дією, яка свідчить про визнання боргу або іншого обов'язку з урахуванням роз'ярень, наданих у п. 4.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013, судом оцінюються критично, оскільки в означеному пункті постанови Пленум Вищого господарського суду України лише навів можливий перелік дій, які можуть свідчити про визнання боргу або іншого обов'язку, який не є вичерпним, і оцінюється судом з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе за договором обов'язки щодо оплати вартості поставленої позивачем продукції, позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням зазначеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (03151, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 54; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» (04123, місто Київ, вулиця Западинська, будинок 13, літ. А; ) 3 638 731 (три мільйона шістсот тридцять вісім тисяч сімсот тридцять одну) грн. 93 коп. основного боргу та 54 580 (п'ятдесят чотири тисячі п'ятсот вісімдесят) грн. 98 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.06.2017.

Суддя М.Є. Літвінова