ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2017 р. Справа № 917/476/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Днепр-Блек-Ойл", вул.Старокозацька, 33, кв.1, м.Дніпро, 49000

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтрансоіл", вул.Швецька, 2, офіс 315А, м.Полтава, 36014

про визнання договору недійсним

Суддя Киричук О.А.

Представники :

від позивача: не з'явився

від відповідача: Мірвода А.М., довіреність від 06.02.2017 р.

Рішення приймається після перерви, оголошеної в судовому засіданні 16.05.2017р.

Розглядається позовна заява про визнання недійсним договору поставки № 24-02/16 від 05.02.2016р. як такий, що вчинений під впливом помилки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачу було направлено електронною поштою проект договору поставки № 24 - 02/16 від 05.02.2016р.. Відповідач отримавши запропонований проект договору погодився з його умовами, підписав його, підпис керівника було засвідчено печаткою та направлено позивачу електронною поштою скановану копію підписаного договору. Враховуючи погодження та підписання з обох сторін договору поставки №24 - 02/16 від 05.02.2016 року, відповідач приступив до його виконання. Потім, позивач отримав від відповідача зазначений договір для підписання та, розраховуючи на те, що редакція договору погоджена, директор позивача не звернувши увагу на зміст договору, який був суттєво змінений помилково підписав нову редакцію договору. Діюча редакція договору була підписана з боку позивача під впливом помилки, яка полягає в неправильному сприйнятті своїх обов'язків за договором. Вказане вплинуло на волевиявлення позивача, а за відсутності такої помилки спірний договір не був би вчинений.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 30.03.2017 року порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 20 квітня 2017 року.

В судове засідання 20.04.2017р. позивач явку представника в судове засідання не забезпечив, надіслав до суду клопотання (вх.5230 від 18.04.17р.) про відкладення розгляду справи. В обґрунтування поданого клопотання представник позивача посилався на те, що перебуває у щорічній відпустці.

Представник відповідача заперечував проти відкладення розгляду справи та наполягала на початку розгляду справи по суті посилаючись на п.3.9.2 Постанови Пленуму ВГС України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції"

Заслухавши представника відповідача, суд дійшов висновку про можливість початку розгляду справи по суті.

20.04.2017 року в судовому засіданні було розпочато розгляд справи по суті, про що зазначено в протоколі судового засідання.

Ухвалою від 20.04.2017р. суд вирішив відкласти розгляд справи на 16 травня 2017 року та зобов'язати позивача надати оригінали документів, які були додані до позовної заяви для ознайомлення.

16 травня 2017 року позивач подав заяву про зміну підстав позову, яка судом залишена без розгляду, оскільки її було заявлено після початку розгляду справи господарським судом по суті, та залучена до матеріалів справи.

При цьому, судом враховано, що заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Відповідачем в судове засідання 16.05.2017р. подані пояснення на позовну заяву.

В судовому засіданні 16.05.2017р. представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог за обґрунтуванням наведеним у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечував за обґрунтуванням, наведеним у відзиві.

Після обговорення обставин справи та дослідження доказів судом для ознайомлення з матеріалами справи оголошена перерва до 25.05.2017 р.

У судове засідання 25 травня 2017 року представник позивача не з'явився, а представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Обставин, які б перешкоджали розглянути спір у даному судовому засіданні, судом не виявлено, суд надавав можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, тому суд приймає рішення по суті позовних вимог в даному судовому засіданні.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 05 лютого 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Днепр - Блек - Ойл» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полтрансоіл» було укладено договір поставки № 24 - 02/16 згідно якого ТОВ «Полтрансоіл» зобов'язався поставити на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю паливно - мастильні матеріали, а останній зобов'язався прийняти цей товар та здійснити оплату на умовах визначених цим договором.

Укладення зазначеного договору відбувалось за наступних обставин:

У зв'язку з виробничою потребою та з метою придбання Мазуту паливного 100, за попередньо досягнутою домовленістю, 05 лютого 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтрансоіл» проект Договору поставки № 24- 02/16 від 05.02.2016 року.

Відповідач отримавши запропонований проект договору погодився з його умовами, підписав його, підпис керівника засвідчив печаткою та направив позивачу електронною поштою скановану копію підписаного договору.

Враховуючи погодження та підписання з обох сторін договору поставки № 24 - 02/16 від 05.02.2016 року, відповідач приступив до його виконання та відвантажив на адресу позивача товар - мазут паливний 100 (зг. ДСТУ №4058 - 2001) у кількості 905,200 тонн за ціною 4 770,00 грн. з ПДВ на загальну суму 4 317 804,00 грн., що підтверджується залізничними накладними №№ 32197667, 32197675 від 06.02.2016р..

Потім, позивач отримав від відповідача зазначений договір для підписання та, розраховуючи на те, що редакція договору погоджена, директор позивача не звернув уваги на зміст Договору, який був суттєво змінений, та помилково підписав нову редакцію договору.

Тобто, діюча редакція договору була підписана з боку позивача під впливом помилки, яка полягає у неправильному сприйнятті своїх обов'язків за договором. Вказане вплинуло на волевиявлення позивача, а за відсутності такої помилки спірний договір не був би вчинений.

Зазначена помилка була виявлена після виконання договору Відповідачем.

Так, попередня редакція договору поставки №24-02/16 від 05.02.2016 р. передбачає наступні умови оплати:

покупець забовязується сплатити вартість товару ( у тому числі ПДВ), визначену у відповідній Специфікації та рахунку, протягом 40 (сорока) календарних днів з моменту отримання товару (партії товару) прийняття його по кількості та якості та підписання акту прийому - передачі товару (п.4.2 попередньої редакції договору).

Діюча редакція договору поставки №24-02/16 від 05.02.2016 р.

передбачає інші умови оплати:

покупець зобов'язаний здійснити оплату вартості кожної партії товару на поточний рахунок постачальника у день поставки ( п.4.1. діючої редакції договору).

Також, попередня редакція договору поставки №24-02/16 від 05.02.2016 р. у разі настання випадку прострочення оплати за поставлений товар передбачає відповідальність для позивача у вигляді штрафу у розмірі 5% від вартості неоплаченого товару (п.5.5 попередньої редакції договору).

Діюча редакція договору поставки №24-02/16 від 05.02.2016 р. також передбачає відповідальність у випадку прострочення оплати за поставлений товар у наступному розмірі:

у разі прострочення оплати на строк від одного до десяти календарних днів Покупець зобов'язаний сплатити на користь Постачальника штраф у розмірі 5% від вартості не оплаченого товару;

у разі прострочення оплати на строк від одинадцяти до дванадцяти календарних днів покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 10% від вартості не оплаченого товару;

у разі прострочення оплати на строк від двадцяти одного до тридцяти календарних днів покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 15% від вартості не оплаченого товару;

у разі простроченні оплати на строк від тридцяти до шістдесяти календарних днів покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 20% від вартості не оплаченого товару;

у разі простроченні оплати на строк понад шістдесят календарних днів покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 30% від вартості не оплаченого товару ( п.7.2 діючої редакції договору).

Таким чином, позивач вказує, що діючи під впливом помилки підписав редакцію договору, що передбачає обмежені строки оплати за поставлений товар та явно завищений штраф за порушення строків оплати та, який не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частині першій, другій статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Тобто, оформляючи договір, товариство «Днепр - Блек - Ойл» під впливом помилки невірного сприйняття своїх обов'язків щодо порядку та умов здійснення оплати та інших обставин, які мають істотне значення припустилося помилки.

Таким чином, враховуючи те, що правочин вчинений під впливом помилки, позивач вважає договір поставки №24 - 02/16 від 05.02.2016року недійсним, позовну заяву просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає наступне:

- у процесі укладення договору № 24 - 02/16 було багато редакцій які детально обговорювались та корективи до яких вносились декілька разів. Але укладено, підписано та узгоджено тільки ту редакцію договору № 24 - 02/16 від 05.02.2016 року, яка перебуває у матеріалах справи, є частково виконаною та яку позивач просить визнати недійсною.

- зазначені у позові обставини не є помилкою.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Позивач зазначає, що вказаний договір є недійсним, оскільки він, помилився щодо обставин, які мають істотне значення. Підписуючи редакцію договору, яка була йому направлена відповідачем поштою та, яка на даний момент є чинною, помилково вважав,що підписує попередньо погоджену редакцію договору. Зазначена помилка була виявлена після виконання договору.

Таким чином, на підставі ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, просить суд визнати недійсним договір № 24-02/16 від 05.02.2016

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вказано в ч.1 ст.632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. (ч.1 ст.638 ЦК України).

За умовами ч.ч.1- 3 ст.180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як встановлено ч.ч.1,2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.5 ст.626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Дослідивши умови договору поставки поставки № 24 - 02/16 від 05.02.2016 року , суд прийшов до висновку, що при його укладенні сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203);

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203);

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. (ч.6 ст.203).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст.204 ЦК України).

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснено пунктом 3.9. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», за змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

В п.19 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, отже, обов'язок доведення наявності обставин, з приводу яких помилилася особа, покладається на позивача.

Суд не вважає, що позивач зміг довести належними та допустимими доказами те, що ним при укладенні оспорюваного договору поставки неправильно сприймалися умови такого договору, зокрема щодо порядку та умов здійснення оплати. Позивачем не доведено в чому саме полягало неправильне сприйняття ним згаданої умови вчиненого правочину, чи було значення такої помилки істотним, а також те, яким чином вказане вплинуло на його волевиявлення.

Враховуючи те, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання правочину недійсним, такі вимоги не можуть бути задоволені судом.

Враховуючи всі вищевикладені обставини в їх сукупності, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання правочину недійсним, заявлені позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та підлягають відхиленню в повному обсязі.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 30.05.2017 р.

Суддя Киричук О.А.