ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року Справа № 910/17364/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді Малетича М.М.,

суддів: Плюшка І.А.,

Картере В.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 року у справі № 910/17364/16 господарського суду міста Києва за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Актив-Банк", третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсним пункту договору,

за участю представників:

Позивача: Максименко Л.О., угода від 21.01.2017 року,

Відповідача: не з'явився,

Третя особа: Сотнікова І.В., дов.№ 27-6890/17 від 30.03.2017 року.

В с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" (далі - ТОВ "ВКФ "Інвестгруп", Позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Актив-Банк" (далі - ПАТ "КБ "Актив-Банк", Відповідач) про визнання недійсним пункту 4.2. Договору застави майнових прав № 0606/01/S-1 від 06.06.2012 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року у задоволенні позовних вимог ТОВ "ВКФ "Інвестгруп" відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 року до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд, Третя особа).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 року рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року у даній справі залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі, ТОВ "ВКФ "Інвестгруп", посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 203, 215, 512-518, 628 Цивільного кодексу України, ст. 23 Закону України "Про заставу", просить скасувати судові рішення у справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 06.06.2012 року між ПАТ "КБ "Актив-Банк" (Банк) і ТОВ "ВКФ "Інвестгруп" (Позичальник) було укладено кредитний договір №0606/01 (далі - Кредитний договір) відповідно до умов якого (п.п. 1.1., 1.2.) Банк надає Позичальнику кредит в сумі 38617000,00 грн. на поповнення обігових коштів із сплатою 10,2% річних та строком погашення - не пізніше 21 травня 2013 року. Зобов'язання по цьому договору забезпечуються заставою.

В наступному, 29.11.2013 року між сторонами було укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень до Кредитного договору, за яким (п. 1.) було збільшено кредит з загальним лімітом заборгованості в сумі, що не перевищує 116025261,00 грн. на поповнення обігових коштів, із сплатою 24% річних.

Також, 20.05.2014 року сторони уклали додатковий договір про внесення змін та доповнень до Кредитного договору, за яким (п. 1.) було змінено строк погашення кредиту - не пізніше 19.05.2015 року.

Крім того, для забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 06.06.2012 року між ТОВ "ВКФ "Інвестгруп" (Заставодавець) і ПАТ "КБ "Актив-Банк" (Заставодержатель) було укладено договір застави майнових прав № 0606/01/S-1 (далі - Договір застави), відповідно до умов якого (п. 1.1.) застава за цим договором забезпечує вимоги Заставодержателя за кредитним договором № 0606/01 від 06.06.2012 року (а також будь-які зміни і доповнення до нього, в тому числі стосовно зміни процентної ставки за користування кредитом, строку кредитування, суми кредиту тощо), укладеним між Заставодержателем та Заставодавцем, за умовами якого останній зобов'язаний Заставодержателю по 21 травня 2013 включно у порядку, строки та на умовах, встановлених Кредитним договором, повернути кредит у розмірі 38617000 грн., сплатити проценти за користування ним у розмірі 10,2% річних, комісії та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним договором (основне зобов'язання).

Відповідно до п. 1.2. Договору застави, предметом застави є майнові права за кредитним договором № 0925/01 від 25.09.2009 року, що передані відповідно до договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 0925/01 від 25.09.2009 року від 06.06.2012 року Заставодавцю, боржником по якому є - ОСОБА_5 (Боржник), що полягають у праві Заставодавця вимагати повернення кредиту в сумі 37898998,47 грн. та сплати процентів у сумі 717321,52 грн., що разом становить 38616319,99 грн. (предмет застави або заставлені права).

При цьому п. 2.1.6. Договору застави передбачалось, що Заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадках, передбачених цим договором.

Відповідно до положень п. 4.1.1. Договору застави Заставодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет застави у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання основного зобов'язання воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні коштів (чергового платежу) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті комісій та штрафних санкцій у строки, встановлені кредитним договором; у випадку невиконання Заставодавцем вимог п. 3.1.10. - 3.1.13.; ліквідації, реорганізації Заставодавця або порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності Заставодавця або визнання його банкрутом; порушення Заставодавцем обов'язків за цим договором та/або за кредитним договором та невиконання вимоги Заставодержателя про дострокове виконання основного зобов'язання.

Згідно п. 4.2. Договору застави, при настанні випадків, передбачених п.4.1.1. цього договору, Заставодержатель здійснює звернення стягнення шляхом уступки права вимоги за контрактом, вимога вважається відступленою Заставодавцем Заставодержателю на підставі даного пункту цього договору з моменту направлення Заставодержателем повідомлення Заставодавцю на його поштову адресу, зазначену в розділі 7 цього договору про невиконання або неналежне виконання Заставодавцем основного зобов'язання за кредитним договором або про порушення Заставодавцем умов цього договору.

Вимогами ТОВ "ВКФ "Інвестгруп" у даній справі, з посиланням на ст.ст. 203, 215, 512-514, 589, 590, 628 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 23 Закону України "Про заставу", і на те, що оскільки Договір застави є способом забезпечення виконання зобов'язання, а не правочином щодо розпорядження майновими правами, тому що вибуття заставодавця зі складу правовідношення, право вимоги за яким передано в заставу шляхом заміни його заставодержателем, як правонаступником, можливе лише у випадку невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою та після вчинення відповідних дій щодо звернення стягнення на предмет застави, тоді як його окремі частини виключають можливість заміни сторони у зобов'язанні, що не відповідає нормам Цивільного кодексу України та приписам статті 23 Закону України "Про заставу", є визнання п. 4.2. договору застави майнових прав № 0606/01/S-1 від 06.06.2012 року недійсним.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, посилаючись на положення ст.ст. 15, 16, 203, 204, 212, 215, 512, 514, 590, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 179, 180 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 23 Закону України "Про заставу", умови договору застави майнових прав № 0606/01/S-1 від 06.06.2012 року, та представлені докази у справі, встановивши, що ТОВ "ВКФ "Інвестгруп" не було доведено, що оспорюваний ним пункт 4.2. договору застави майнових прав суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову, відмовивши у його задоволенні повністю.

На думку колегії суддів касаційної інстанції, висновки суду апеляційної інстанції, відповідають фактичним обставинам справи та наявним матеріалам і ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, з дотриманням процесуальних норм.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про залишення без змін рішення суду першої інстанції, а тому підстав для зміни чи скасування його постанови, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117 - 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 року у справі № 910/17364/16 - без змін.

Головуючий суддя Малетич М.М.

Судді Плюшко І.А.

Картере В.І.