ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року Справа № 913/1189/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Картере В.І. (доповідач),

суддів: Малетича М.М.,

Плюшка І.А.

за участю представників:

ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" - Дегтярьової Ю.В.,

ПАТ "Донбасенерго" - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання"

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 14.02.2017

та на рішення господарського суду Луганської області від 19.12.2016

у справі № 913/1189/16 господарського суду Луганської області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання"

до Публічного акціонерного товариства "Донбасенерго"

про визнання договору неукладеним та визнання відсутніми зобов'язань

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" (надалі - ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання"/позивач) звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Донбасенерго" (надалі - ПАТ "Донбасенерго"/відповідач) у якому просило визнати відсутніми зобов'язання ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" перед ПАТ "Донбасенерго" за багатостороннім договором від 11.06.2015, укладеним між суб'єктами електроенергетики, що провадять діяльність на неконтрольованій території, а також визнати вказаний договір неукладеним зі сторони позивача.

В обґрунтування заявлених вимог ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" вказувало, що воно здійснює діяльність на території Луганської області з постачання (продажу) електричної енергії за регульованим тарифом та з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами на підставі ліцензії НКРЕ України від 17.05.2006 серії АБ № 220850, а з 01.05.2015 фактично здійснює постачання електричної енергії на неконтрольовану державною владою України територію Луганської області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 263 від 07.05.2015.

При цьому, листом № 01-1.16/02019 від 28.07.2016 ПАТ "Донбасенерго" (відповідач) звернулося до ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" з вимогою укласти договір купівлі-продажу електроенергії між ними, як виробником та постачальником, типову форму якого розроблено та затверджено координаційним центром, відповідно до багатостороннього договору, укладеного 11.06.2015 учасниками ринку електричної енергії, що провадять діяльність на неконтрольованій території, а також підписати акти приймання-передачі електроенергії за період травень 2015 року - квітень 2016 року в кількості 126 698 027 кВт. г. вартістю 21 704 811,95 грн.

У вказаному листі відповідач послався на те, що оскільки ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" є учасником багатостороннього договору з ПАТ "Донбасенерго" від 11.06.2015 на підставі відповідної заяви про приєднання, то на нього (позивача) покладається обов'язок здійснювати закупівлю електричної енергії, виробленої Старобешівською ТЕС ПАТ "ДТЕК Донецькобленерго", а також зобов'язання укласти з ПАТ "Донбасенерго" двосторонній договір купівлі-продажу електричної енергії.

Однак, позивач вважає, що він не є стороною ні багатостороннього договору від 11.06.2015, ні будь-якого іншого багатостороннього договору, що міг би укладатися між суб'єктами електроенергетики, що провадять діяльність на неконтрольованій території, у зв'язку з чим і звернувся до господарського суду Луганської області з вимогами про визнання відсутніми зобов'язань позивача перед відповідачем за багатостороннім договором від 11.06.2015, який укладений між суб'єктами електроенергетики, що провадять діяльність на неконтрольованій території, та про визнання неукладеним зі сторони ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" багатосторонній договір від 11.06.2015.

Рішенням господарського суду Луганської області від 19.12.2016 (суддя Старкова Г.М.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 14.02.2017 (головуючий суддя Марченко О.А., судді: Зубченко І.В., Радіонова О.О.), у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Господарські суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, виходили з того, що позивачем (ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання") обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки такий спосіб захисту не передбачений законом, а задоволення позову в даному випадку не призведе до поновлення порушеного права та захисту законних інтересів позивача, адже заявлені вимоги є вимогами про встановлення факту, який має юридичне значення та може встановлюватись господарським судом тільки при існуванні і розгляді відповідного спору.

У касаційній скарзі позивач, стверджуючи про порушення та неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Луганської області від 19.12.2016 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 14.02.2017, а позов залишити без розгляду.

Зокрема, касатор вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, всупереч п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України, безпідставно не залишили позов без розгляду.

Водночас, не погоджуючись з висновком господарських судів попередніх інстанцій щодо неправильного обрання позивачем способу захисту, ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" наполягає на тому, що господарський суд може прийняти рішення щодо невідповідності обраного позивачем способу захисту тільки після встановлення всіх фактичних обставин справи і виключно на підставі дослідження витребуваних ним документів, беручи до уваги при цьому те, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, предметом спору у даній справі є вимоги ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" визнати відсутніми зобов'язання ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" перед ПАТ "Донбасенерго" за багатостороннім договором від 11.06.2015, укладеним між суб'єктами електроенергетики, що провадять діяльність на неконтрольованій території, а також визнати вказаний багатосторонній договір неукладеним зі сторони позивача.

Так, за змістом статті 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання. Кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначеного суб'єкта захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Враховуючи зміст вказаних норм чинного законодавства України, Вищий господарський суд України зазначає, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

По суті вимога про визнання договору неукладеним є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення. Встановлення судом такого факту відсутності укладення договору може мати місце лише при розгляді іншого господарського спору.

Відповідна правова позиція викладена у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009, у якому, зокрема, надано роз'яснення стосовно того, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, а суди мають відмовляти в позові з такою вимогою.

Посилання касатора на те, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій, оскільки у господарському процесі відповідно до приписів ст. 1 ГПК України судовому захисту підлягає порушене цивільне право або цивільний інтерес, а не право на встановлення будь-якого юридичного факту само по собі. Виходячи з загальних завдань судочинства, судовий захист повинен, перш за все, бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-20цс11 від 21.05.2012).

Позовні вимоги про встановлення факту відсутності зобов'язання ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" та визнання факту неукладеності багатостороннього договору від 11.06.2015 не відповідають способам захисту прав та інтересів позивача, передбаченим статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України, оскільки спрямовані на встановлення факту, що має юридичне значення, а не на поновлення порушених прав у спірних правовідносинах.

Вищий господарський суд України погоджується з висновком Донецького апеляційного господарського суду щодо безпідставності посилань позивача на порушення судом першої інстанції п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України, на підставі якого суд, на думку ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання", повинен був залишити позов без розгляду, оскільки позивач не подав до суду всі необхідні документи на підтвердження своїх вимог.

Так, в силу п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору

Пунктом 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 роз'яснено, якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами або, з огляду на обставини конкретної справи, залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК (п. 3.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011).

Як роз'яснено у п. 4.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011, при вирішенні питання щодо залишення позову без розгляду (стаття 81 ГПК) господарським судам слід мати на увазі, що застосування пункту 5 частини першої цієї статті можливо лише за наявності таких умов: додаткові документи вважаються витребуваними, тільки якщо про це зазначено у відповідному процесуальному документі або, в разі оголошення перерви в судовому засіданні, - в протоколі такого засідання; витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті; позивач не подав документи, витребувані судом при підготовці справи до розгляду (стаття 65 ГПК) або в порядку статті 38 названого Кодексу, чи не направив свого представника в засідання господарського суду без поважних причин. Отже, перш ніж залишити позов без розгляду господарський суд зобов'язаний з'ясувати причини невиконання його вимог позивачем і об'єктивно оцінити їх поважність.

Поважними, з урахуванням конкретних обставин справи, вважаються причини, які за об'єктивних, тобто не залежних від позивача, обставин унеможливлювали або істотно утруднювали вчинення ним відповідних процесуальних дій; при цьому береться до уваги й те, чи вживав позивач заходів до усунення цих обставин або послаблення їх негативного впливу на виконання позивачем процесуальних обов'язків, покладених на нього судом. Відповідні докази подаються позивачем і оцінюються господарським судом за загальними правилами статті 43 ГПК.

У разі неповідомлення позивачем таких причин суд вправі, в залежності від конкретних обставин справи, або залишити позов без розгляду, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

Зважаючи на викладене та враховуючи той факт, що позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає нормам чинного законодавства та не спрямований на відновлення порушеного права та охоронюваного законом інтересу господарські суди попередніх інстанцій правомірно та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову та не мали у даному випадку імперативного процесуального обов'язку залишити позов без розгляду.

Відповідно до ст. 1115 ГПК України у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням.

Згідно з ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Вищий господарський суд України констатує, що у цілому доводи касаційної скарги є аналогічними тим, які були зазначені в апеляційній скарзі. Висновки господарських судів попередніх інстанцій ґрунтуються на доказах, наведених в оскаржуваних рішенні та постанові, і відповідають положенням чинного законодавства.

В частині встановлення нових обставин та переоцінки доказів, касаційна скарга не відповідає вимогам статті 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції, а відтак ці доводи до уваги не приймаються.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене, підстави для зміни або скасування прийнятої у справі постанови апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 14.02.2017 та рішення господарського суду Луганської області від 19.12.2016 у справі № 913/1189/16 залишити без змін.

Головуючий суддя: В. Картере
Судді: М. Малетич І. Плюшко