КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2017 р. Справа№ 910/24279/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Отрюха Б.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 18.05.2017 року по справі №910/24279/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2017р.

у справі №910/24279/16 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"

до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "У ХРОМОГО ПОЛА"

про визнання недійсними договорів.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" (далі-відповідач) про визнання недійсними договорів про внесення змін до договору поруки № 101.5.59/10-ДП2 від 17.09.2010, а саме: договір про внесення змін № 3 від 13.11.2013, договір про внесення змін № 4 від 13.03.2014, договір про внесення змін № 5 від 30.04.2014, договір про внесення змін № 6 від 31.07.2014, договір про внесення змін № 7 від 12.09.2014, договір про внесення змін №8 від 06.10.2014, договір про внесення змін № 9 від 25.11.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні договори не спрямовані на реальне настання правових наслідків, оскільки сторонами було внесено зміни в зобов'язання, яке припинилося.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.02.2016р. у справі №910/24279/16 позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір №4 від 13.03.2014 про внесення змін до Договору поруки №101.5.59/10-ДП2 від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд".

Визнано недійсним договір №5 від 30.04.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДП2 від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд".

Визнано недійсним Договір №6 від 31.07.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДП2 від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд".

Визнано недійсним Договір №7 від 12.09.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДП2 від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд".

Визнано недійсним Договір №8 від 06.10.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДП2 від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд".

Визнано недійсним Договір № 9 від 25.11.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДП2 від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд".

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" на користь Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" 8 268,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 28.02.2017р., відповідач звернувся з апеляційної скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи; на порушення та неправильне застосування положень ст.43 ГПК України, ст.ст.203, 215, 559 Цивільного кодексу України.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Третя особа не скористалася своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надала суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, третя особа наданим їй процесуальним правом не скористалася та в судове засідання не з'явилася, своїх повноважних представників не направила, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Вислухавши думку представника сторін та враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги та те, що неявка зазначеного вище представника не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останнього.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне.

27.06.2008р. між Відкритим акціонерним товариством "ВТБ Банк" (назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк"), як кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю "У Хромого Пола", як позичальником, був укладений кредитний договір №10.05/08-СК (далі-Кредитний договір), відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику кредит у вигляді строкового кредиту, а позичальник зобов'язується належним чином використати та повернути кредитору суму кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі згідно умов кредитного договору та виконати інші зобов'язання в порядку та строки, визначені кредитним договором.

Сума кредиту за кредитним договором становить 650 000 доларів США (п. 1.1 Кредитного договору).

Пунктом 1.2 Кредитного договору встановлено строк кредитування - по 26.06.2015 року (включно).

Сторонами неодноразово вносились зміни до Кредитного договору.

У відповідності до п.5.3 Кредитного договору (в редакції договору №5 від 28.11.2011 про внесення змін до кредитного договору) банк набуває право вимагати від позичальника достроково повернути виданий позичальнику кредит у випадку виникнення будь-якої несприятливої події, а позичальник зобов'язаний незважаючи на положення п.1.1 цього Договору виконати таку вимогу банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні санкції і договірні санкції, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно умов цього Договору, в строк не пізніше 30 банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги. Якщо дострокове погашення відбувається внаслідок настання несприятливої події згідно п. 5.1.13.1, 5.1.16, 5.1.17 Кредитного договору, позичальник зобов'язаний незважаючи на положення п.1.1 цього Договору виконати таку вимогу банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні санкції і договірні санкції, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно умов цього Договору, в строк не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги.

Згідно із п.7.12 Кредитного договору (в редакції договору № 5 від 28.11.2011 про внесення змін до кредитного договору) позовна давність до вимог про сплату штрафних та договірних санкцій, визначених пунктами 7.1-7.10 Кредитного договору, становить один рік.

З метою забезпечення виконання зобов'язань третьою особою (позичальником) за Кредитним договором, 17.09.2010р. між позивачем (поручителем) та банком було укладено договір поруки №101.5.59/10-ДП2 (далі - Договір поруки), за умовами якого поручитель поручився перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Пунктом 2.1 Договору поруки сторони погодили, що у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов'язань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов'язаних з порушенням виконання зобов'язань позичальником.

Згідно із п.5.1 Договору поруки, цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками банку та поручителя (у випадку наявності у поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором.

В подальшому між сторонами вносились зміни до Договору поруки шляхом укладення договорів про внесення змін до Договору поруки, зокрема: №1 від 30.05.2011р., №2 від 28.11.2011р., №3 від 13.11.2013р., №4 від 13.03.2014р., №5 від 30.04.2014р., №6 від 31.07.2014р., №7 від 12.09.2014р., №8 від 06.10.2014р. та №9 від 25.11.2014р.

10.09.2013р. між банком та позичальником було укладено договір №8 про внесення змін до Кредитного договору, відповідно до якого було внесено зміни в п.7.12 Кредитного договору та збільшено позовну давність до вимог про сплату штрафних санкцій до 18 місяців.

Позивач, звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом зазначає, що станом на 10.09.2013р. він не надавав письмової згоди на збільшення строку позовної давності, внаслідок збільшення якого збільшився й обсяг відповідальності позивача. Отже, на думку останнього, з 10.09.2013р. на підставі ч.1 ст.559 Цивільного кодексу України Договір поруки припинив свою чинність, і до нього вже не можна було вносити зміни.

Крім того, 25.02.2013р. банком було направлено позичальнику лист-вимогу №1392/1-2 щодо дострокового повернення позичальником отриманого кредиту в повному обсязі, в якій останній вимагав сплатити кредит, штрафні і договірні санкції в строк не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання цієї вимоги.

Таким чином, позивач зазначає, що оскільки кредитор не звернувся до нього з вимогою про погашення заборгованості протягом шести місяців із дня настання обов'язку позичальника виконати основне зобов'язання, то порука на підставі ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України припинилася.

В зв'язку з чим, позивач вважає, що договори про внесення змін №3 від 13.11.2013р., №4 від 13.03.2014р., №5 від 30.04.2014р., №6 від 31.07.2014р., №7 від 12.09.2014р., №8 від 06.10.2014р., №9 від 25.11.2014р. є недійсними з огляду на відсутність правовідносин поруки станом на день їх укладення та внесення змін у зобов'язання, яке припинилося.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

У відповідності до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч.1 ст.559 Цивільного кодексу України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У відповідності до статей 559, 598 Цивільного кодексу України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін "порука", застосований законодавцем у ч.1 ст.559 Цивільного кодексу України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що припинення поруки спричинюють такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Водночас порука не припиняється, якщо поручитель надав свою згоду на зміну умов основного зобов'язання. Згода поручителя надається в порядку та у спосіб, який передбачений договором поруки.

Однак, як встановлено судом першої інстанції та не спростовано сторонами, укладаючи 17.09.2010р. Договір поруки, позивач поручився за виконання позичальником зобов'язань, що виникли або можуть виникнути у майбутньому на підставі кредитного договору та будь-яких додаткових договорів до нього (в т.ч. і тих, що збільшують боргові зобов'язання).

Тобто, сторони погодили можливість зміни зобов'язань, що виникли на підставі Кредитного договору, та можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, будь-яких додаткових договорів до нього (в т.ч., що збільшують боргові зобов'язання).

Посилання позивача на збільшення обсягу відповідальності внаслідок збільшення строку позовної давності судовою колегією не приймаються до уваги, оскільки збільшення строку позовної давності за договірними штрафними санкціями не свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що з підписанням 10.09.2013р. між банком та позичальником договору №8 про внесення змін до Кредитного договору, порука на підставі ч.1 ст.559 Цивільного кодексу України не припинилася.

Стосовно посилань позивача на припинення Договору поруки на підставі ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Пунктом 5.1 Договору поруки сторони погодили, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками банку та поручителя (у випадку наявності у поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором.

У відповідності до ч.1 ст.251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251, ч.2 ст.252 ЦК України).

В той же час, згідно із п.4.1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" умова договору про дію поруки до повного виконання забезпеченого зобов'язання не може розглядатися як установлення строку дії поруки. У цьому випадку відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Таким чином, враховуючи положення п.5.1 Договору поруки, в даному випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Згідно із п.5.3 Кредитного договору (в редакції договору № 5 від 28.11.2011 про внесення змін до кредитного договору) банк набуває право вимагати від позичальника достроково повернути виданий позичальнику кредит у випадку виникнення будь-якої несприятливої події, а позичальник зобов'язаний незважаючи на положення п. 1.1. цього Договору виконати таку вимогу банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні санкції і договірні санкції, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно умов цього договору, в строк не пізніше 30 банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги. Якщо дострокове погашення відбувається внаслідок настання несприятливої події згідно п. 5.1.13.1, 5.1.16, 5.1.17 кредитного договору, позичальник зобов'язаний незважаючи на положення п. 1.1. цього Договору виконати таку вимогу банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні санкції і договірні санкції, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно умов цього договору, в строк не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги.

Як свідчать матеріали справи, банк звернувся до позичальника (третьої особи) з листом-вимогою вих. №1392/1-2 від 25.02.2013р., в якій, з посиланням на п.5.3 Кредитного договору, вимагав від позичальника виконати порушене зобов'язання та повністю повернути отриманий кредит в повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні санкції і договірні санкції в строк не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання вимоги.

Зазначений лист-вимога отримана позичальником 06.03.2013р., що підтверджується вхідною відміткою на листі № 15.

Таким чином, звернувшись до позичальника з листом-вимогою вих. №1392/1-2 від 25.02.2013р. банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та змінив строк виконання основного зобов'язання.

Отже, враховуючи дату отримання позичальником вимоги про виконання зобов'язання, а також строку, встановленого у вимозі, для виконання зобов'язання, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позичальник повинен був виконати основне зобов'язання за Кредитним договором з урахуванням розпорядження Кабінету Міністрів України №1043-р від 19.12.2012 "Про перенесення робочих днів у 2013 році" до 05.06.2013р. І саме з цієї дати підлягає обрахуванню передбачений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк.

З огляду на викладене, банк повинен був звернутися до поручителя з вимогою у строк до 05.12.2013р.

Судова колегія звертає увагу на викладену у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014р. у справі №6-53цс14 наступну правову позицію:

"З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем)".

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України №6-28цс14 від 10.09.2014р., №6-2662цс15 від 20.04.2016р. та №6-170цс13 від 17.09.2014р.

У відповідності до ст.111-28 ГПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, в період з 06.06.2013р. по 05.12.2013р. банк не звертався з позовом до поручителя.

В свою чергу, відповідач заперечуючи проти вказаного факту зазначає, що 10.07.2013р. ним було направлено на адресу позивача лист-вимогу №5237/1-2, що підтверджує факт пред'явлення вимоги поручителю.

Однак, дані твердження судова колегія не приймає до уваги, оскільки, по-перше, відповідачем відповідно до вимог ст.ст.32-34 ГПК України не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження направлення позивачу листа-вимоги №5237/1-2; по-друге, відповідач повинен був у визначений строк пред'явити до поручителя позов, що узгоджується наведеними вище висновками Верховного суду України.

За таких обставин, оскільки починаючи з 06.06.2013р. відповідач протягом шестимісячного строку не звернувся до позивача, як до поручителя за Договором поруки, з позовом у судовому порядку, то починаючи з 06.12.2013р. правовідносини поруки є такими, що припинились.

Крім того, заперечуючи щодо припинення поруки відповідач зазначив, що після отримання вимоги позивачем, в шестимісячний строк з дня настання строку виконання основного зобов'язання, між позивачем та відповідачем було укладено договір №3 від 13.11.2013р. про внесення змін до договору поруки.

За твердженням відповідача, відповідно до договору №3 від 13.11.2013р. про внесення змін до Договору поруки, позивач поручився перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі Кредитного договору та всіх додаткових угод до кредитного договору, в тому числі договору №9 від 13.11.2013. Тобто, договором № 9 від 13.11.2013р. про внесення змін до Кредитного договору та договором № 3 від 13.11.2013 про внесення змін до Договору поруки було пролонговано дію Договору поруки та перенесено повернення кредитної заборгованості на іншу дату.

Дані твердження судовою колегією оцінюються критично з огляду на наступне.

Договором № 3 від 13.11.2013р. про внесення змін до договору поруки, укладеного після закінчення 60-денного строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором, що був встановлений у листі-вимозі № 1392/1-2 від 25.02.2013, внесено зміни, зокрема, в п. 1.2: "Згідно кредитного договору банк надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі 650000,00 дол. США на строк до 13 травня 2014 року включно зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних, або в іншому розмірі, передбаченому Кредитним договором".

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Тобто, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Тобто, п. 1.2 Договору поруки містить лише опис зобов'язання за яке поручився поручитель за договором поруки, а відтак викладення його у наведеній редакції не є зміною строку повернення кредиту чи зміною (становлення) строку дії Договору поруки.

Більше того, додаткова угода № 3 від 13.11.2013 про внесення змін до договору не містить посилань на те, що строк виконання основного зобов'язання, встановлений листом-вимогою вих. №1392/1-2 від 25.02.2013р. змінюється.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що додаткова угода № 3 від 13.11.2013р. про внесення змін до договору не свідчить про продовження строку дії Договору поруки, як і не свідчить про встановлення іншого строку виконання основного зобов'язання, ніж встановлений банком у листі-вимозі вих. №1392/1-2 від 25.02.2013р.

За змістом ст.ст.559, 598 Цивільного кодексу України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Термін "порука", застосований законодавцем у ч.1 ст.559 цього Кодексу, використовується в розумінні зобов'язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки.

Припинення зобов'язання є останньою стадією його існування. Під припиненням зобов'язання розуміють припинення правового зв'язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов'язків, що становлять зміст зобов'язання. Тобто, кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов'язанні дій, а боржник звільняється від обов'язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності.

Припинення зобов'язання має остаточний характер, чинне цивільне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов'язання.

За загальними нормами цивільного законодавства зміна договору допускається тільки за існуючим правовідношенням.

Всупереч наведеному договори про внесення змін №4, 5, 6, 7, 8, 9 були укладені після припинення Договору поруки.

Посилання представника відповідача на невірне тлумачення ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, а саме необхідності пред'явлення саме вимоги або позовної заяви, обґрунтовано не прийнято судом першої інстанції до уваги з огляду на викладену раніше правову позицію Верховного Суду України.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи, що додаткові договори про внесення змін №4 від 13.03.2014р., №5 від 30.04.2014р., №6 від 31.07.2014р., №7 від 12.09.2014р., №8 від 06.10.2014р., №9 від 25.11.2014р. до Договору поруки не відповідають актам цивільного законодавства, оскільки неможливо внести зміни у правовідносини, які припинились, а також не можуть бути спрямовані на реальне настання наслідків щодо зміни умов Договору поруки правовідносини за яким припинились 06.12.2013р., судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання зазначених договорів недійсними є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про визнання недійсним договору №3 від 13.11.2013р. про внесення змін до Договору поруки, судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в цій частині, оскільки договір №3 про внесення змін до Договору поруки був укладений 13.11.2013р., тобто передбачав внесення змін у чинний на той момент Договір поруки, а інших підстав для визнання його недійсним позивачем не наведено.

Згідно із положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2017р. у справі №910/24279/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2017р. у справі №910/24279/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/24279/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Б.В. Отрюх