УХВАЛА

про повернення позовної заяви

25.05.2017Справа № 910/8161/17
Суддя Борисенко І.І., розглянувши

позовну заяву Обласного комунального підприємства по обслуговуванню іноземних представництв "ОКПіП"

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "ХРЕЩАТИК"

Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "КБ "Хрещатик" Костенко Ігор Іванович

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 №916/391/17 попередньо подану аналогічну позовну заяву повернуто позивачу без розгляду.

Вищевказана ухвала не була оскаржена в судовому порядку та набрала законної сили та відповідно до ст. 115 ГПК України є обов'язковою до виконання.

Проте заявником позову не було виправлено недоліки на які вказав суд в ухвалі суду від 01.03.2017 №916/391/17 та знову подано позов без виправлення недоліків.

Суд дійшов висновку про повернення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з частиною 2 статті 4 вказаного Закону за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлена ставка судового збору - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною 2 статті 4 вказаного Закону за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру встановлена ставка судового збору - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» станом на 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1 600 грн.

Так, предметом поданого позову є зобов'язання відповідача переказати грошові кошти в загальній сумі 395 708,01 грн. за наступними платіжним дорученнями: платіжне доручення від 04 квітня 2016 року № 178 (1200 (одна тисяча двісті) грн. 00 копійок; платіжне доручення від 05 квітня 2016 року № 185 (15000 (п'ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.; платіжне доручення від 05 квітня 2016 року № 184 (20000 (двадцять тисяч)грн. 00 коп.; платіжне доручення від 05 квітня 2016 року № 182 (5000 (п'ять тисяч)грн. 00 коп., платіжне доручення від 05 квітня 2016 року № 183 (30000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп., платіжне доручення від 05 квітня 2016 року № 181 (10000 (десять тисяч)грн. 00 коп., платіжне доручення від 05 квітня 2016 року № 180 (50000 (п'ятдесят тисяч)грн. 00 коп., платіжне доручення від 05 квітня 2016 року № 179; (80000 (вісімдесят тисяч)грн. 00 коп., платіжне доручення від 05 квітня 2016 року № 186 (5618,05 (п'ять тисяч шістсот вісімнадцять)грн. 05 коп. платіжне доручення від 06 квітня 2016 року № 187 (16 000 (шістнадцять тисяч)грн. 00 коп., платіжне доручення від 06 квітня 2016 року № 188 (19600 (дев'ятнадцять тисяч шістсот)грн. 00 коп., платіжне доручення від 06 квітня 2016 року № 191 (71592 (сімдесят одна тисяча п'ятсот дев'яносто дві)грн. 00 коп., платіжне доручення від 06 квітня 2016 року № 189 (1340 (одна тисяча триста сорок)грн. 00 коп., платіжне доручення від 06 квітня 2016 року № 190 (357,96(триста п'ятдесят сім) грн. 96 коп., платіжне доручення від 07 квітня 20116 року № 192 (70000 (сімдесят тисяч)грн. 00 коп.

Тобто, фактично Позивачем подано позов на захист його майнового інтересу, що полягає у відновленні порушеного права на вільне володіння та розпорядження належним Позивачу майном, яким, в розумінні статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти.

Наведене також підтверджується й тим, що відповідно до статей 32.2 та 32.3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачається сплата банком пені у встановленому законом процентному співвідношенні за кожний день прострочення від суми простроченого платежу, зазначеного в дорученні клієнта на переказ грошових коштів. Тобто, в розумінні положень вказаного Закону вимога перерахувати грошові кошти за дорученням клієнта підлягає вартісній оцінці, оскільки саме від розміру такої вартісної оцінки (суми вимоги) обраховуватиметься пеня, яка за своєю правовою природою є майновою санкцією за порушення грошового зобов'язання.

У підпунктах 1.6 та 1.24 пункту 1 вказаного Закону також надано тлумачення, що документом на переказ є, зокрема, паперовий документ, що використовується суб'єктами переказу та їх клієнтами для передачі доручень на переказ коштів, а переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Отже, із наведеного тлумачення також вбачається, що наслідком зобов'язання банку виконати платіжне доручення буде рух певної конкретної визначеної у дорученні суми грошових коштів, які відповідно можуть бути вартісно оцінці.

Відтак, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги про зобов'язання переказати грошові кошти направлені на захист майнового інтересу Позивача та підлягають вартісній оцінці по відношенню до сум грошових коштів, які Позивач просить перерахувати, та отже такі позовні вимоги є майновими вимогами, і тому судовий збір, відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання даного позову має справлятися у відсотковому співвідношенні до ціни позову, та згідно встановлених законом граничних розмірів.

Проте Позивач, помилково кваліфікує даний позов як немайновий, та сплачує 1600 грн. судового збору, тоді як необхідно було сплатити 5 935,62 грн. як за майновий спір.

Оскільки Позивачем не подано доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі, позовна заява підлягає поверненню на підставі п. 4 ст. 63 ГПК України.

Позивачем не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів (п. 6. ст. 63 ГПК України).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Відповідно до частини 1 статті 56 ГПК України позивач, прокурор зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

На підтвердження факту надіслання копії позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем, як доказ, додані до позовної заяви описи вкладення у цінний лист у місці його приймання від 15.05.2017 та чеки від 15.05.2017.

Проте, суд не визнає описи (з поставленням календарного штемпелю від 15.05.2017 та чеки від 15.05.2017), як належні та допустимі докази надіслання відповідачам копії позовної заяви та доданих до неї документів, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Додані до позовної заяви від 16.05.2017 описи вкладення від 15.05.2017 та чеки від 15.05.2017 свідчить про відправлення поштової кореспонденції 15.05.2017, тоді як позовна заява була створена лише 16.05.2017.

За таких обставин, додані до позовної заяви описи вкладення від 15.05.2017 та чеки від 15.05.2017 не можуть вважатися належним доказом відправлення позовної заяви, датованої 16.05.2017, і свідчить про здійснення поштового відправлення раніше, ніж була створена та підписана позовна заява, яка подана до суду.

Відтак, суд не може дійти однозначного висновку, що відповідачам була направлена саме та копія позовної заяви і доданих до неї документів, яка надійшла до Господарського суду міста Києва.

Окрім того, за змістом п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

Таким чином, у випадках, передбачених статтею 56 ГПК України, місцезнаходження (місце проживання) відповідача визначається за даними його державної реєстрації як суб'єкта господарювання.

Отже, у позовній заяві має бути вказано місцезнаходження сторони - юридичної особи відповідно до відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

З відомостей, які відображенні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка відображається на веб-сайті даного Єдиного державного реєстру, адресою відповідача-1 (код 19364259) є: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 8-А.

Відомості, внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, щодо найменування та місцезнаходження відповідача (код 19364259): 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 8-А, суд вважає достовірними.

Натомість позивачем у позовній заяві визначена наступна адреса відповідача-1 (код 19364259): 65125, м. Одеса, вул. Базарна,44.

При цьому, позивачем жодним чином не підтверджено суду, що вказана адреса є вірним місцезнаходженням відповідача-1 або дійсною поштовою адресою відповідача-1, а рівно суду не доведено виконання позивачем вимог п. 2 ч. 2 ст. 54 ГПК України.

Суд дійшов висновку, що зазначені обставини є суттєвими, оскільки нормами ст. 59 Господарського процесуального кодексу України передбачено право відповідача після одержання ухвали про порушення провадження у справі надіслати суду відзив на позовну заяву, проте у даному випадку відповідач позбавляється можливості підготувати обґрунтовані заперечення на позовну заяву з урахуванням усіх обставин, на які посилається позивач та поданих ним доказів.

Такі приписи згаданих норм мають на меті забезпечення, як конституційних засад змагальності сторін та рівності усіх учасників процесу перед законом і судом (п.п.2, 4 ч.3 ст.129 Конституції України), так і аналогічних приписів ст.ст.4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак, на стадії прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі суд має бути впевненим у тому, що зазначені засади не були порушені заявником позову.

За змістом п. 3.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" недодержання вимог статей 54, 56 та пунктів 2 і 3 частини першої статті 57 ГПК щодо форми, змісту і додатків до позовної заяви тягне за собою наслідки, передбачені статтею 63 ГПК.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Враховуючи вищенаведене та керуючись п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву і додані до неї документи повернути без розгляду.

Суддя І.І. Борисенко