ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2017 р. Справа № 926/1048/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» м. Чернівці

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Чернівці

про визнання договору від 03.11.2014 року про надання консультаційних послуг недійсним

Суддя С.М. Гушилик

За участю представників:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: ОСОБА_2 - представник (дов. від 12.07.2016 р.)

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» м. Чернівці 23.03.2017 року звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Чернівці про визнання договору від 03.11.2014 року про надання консультаційних послуг недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 03.11.2014 року між сторонами був укладений договір про надання консультаційних послуг, згідно з яким відповідач (за текстом договору Виконавець) зобов'язався за дорученням позивача (за текстом договору Замовник) надавати консультаційні послуги щодо забезпечення правильності ведення замовником бухгалтерського та податкового обліку, дотримання податкового законодавства, в обсязі та на умовах, визначених цим договором.

Однак, позивач посилається на те, що договір є фіктивним, скріплений недійсною печаткою товариства, складений в період, коли бувший директор ОСОБА_4 був звільнений з посади, відсутні будь-які інші документи, які б підтверджували надання позивачем консультаційних послуг, натомість, у спірний період часу товариство не вело господарської діяльності, більше того, податкова інспекція пред'явила до товариства позов про стягнення податкового боргу і штрафів, чого б не було, якби позивач дійсно надавав відповідні консультаційні послуги. За таких обставин, позивач просить визнати недійсним договір від 03.11.2014 року про надання консультаційних послуг.

Ухвалою суду від 23.03.2017 року порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 06.04.2017 року.

У своєму відзиві на позов відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що договір про надання консультаційних послуг від 03.11.2014 року був спрямований на настання реальних правових наслідків та виконувався відповідно до його умов, що підтверджено актами приймання-передачі наданих консультаційних послуг №№11, 12, 01-09, підписаними обома сторонами.

Ухвалою суду від 06.04.2017 року за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 27.04.2016 року.

У судовому засіданні, 27.04.2017 року, оголошено перерву до 19.05.2017 року.

У судовому засіданні, яке відбулося 19.05.2017 року, представник позивача не з'явився, причини нез'явлення суду не повідомив, хоча з датою та часом був ознайомлений належним чином, крім того, строк розгляду справи спливає 23.05.2017 року, отже підстав для відкладення розгляду справи, суд не вбачає.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Разом з тим, нез'явлення представника позивача в судове засідання не перешкоджає вирішенню спору по суті, справу може бути розглянуто без його участі за наявними в ній матеріалами.

Відповідач у судовому засіданні 19.05.2017 року підтримав свої заперечення викладені у письмовому відзиві на позов.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши в попередньому засіданні представників обох сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» (Замовник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Виконавець) було укладено договір про надання консультаційних послуг (далі - договір), згідно з яким Виконавець зобов'язався за дорученням відповідача Замовник надавати консультаційні послуги щодо забезпечення правильності ведення замовником бухгалтерського та податкового обліку, дотримання податкового законодавства, в обсязі та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з пунктом 2.1 Договору відповідач зобов'язався надавати такі послуги:

- надання методичної допомоги працівникам замовника з питань бухгалтерського обліку, контролю, звітності та економічного аналізу;

- здійснення контролю за змінами чинного податкового, фінансового та іншого законодавства, що безпосередньо пов'язані з діяльністю замовника;

- контроль за забезпеченням дотримання на підприємстві замовника встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності, перевірка правильності організації бухгалтерського обліку й звітності;

- участь у розробці й здійсненні заходів, спрямованих на забезпечення дотримання платіжної та фінансової дисципліни;

- участь у здійсненні економічного аналізу господарсько-фінансової діяльності замовника за даними бухгалтерського обліку й звітності з метою виявлення та усунення/уникнення втрат і невиробничих витрат.

У свою чергу, позивач згідно з пунктом 2.3 договору зобов'язався оплатити позивачеві надані за договором послуги, вартість яких визначено в розмірі 3000,00 грн. без ПДВ за місяць (пункт 3.1), протягом 10 календарних днів з моменту підписання акту здачі-приймання виконаних робіт щомісяця шляхом перерахування коштів на рахунок виконавця або в готівковому порядку (пункти 4.1, 4.2 договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами й діє до 01.01.2016 року (п.7.1. договору), однак може бути пролонгований за згодою сторін (п.7.2. договору).

Представник ТОВ «Чернівецький молодіжний житловий комплекс» зазначив, що є всі підстави вважати, що даний договір не виконувався сторонами, отже є фіктивним.

Однак, відповідач не погоджується із твердженнями позивача посилаючись на те, що сторонами були підписані акти приймання-передачі, отже дане твердження посвідчує факт виконання послуг. Таким чином, укладений між сторонами договір був спрямований на настання реальних правових наслідків та виконувався відповідно до його умов.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України та ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 цієї статті визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За вимогами ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України).

У відповідності до п.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним.

Згідно пункту 2.1 Постанови №11 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст.215, 216 ЦК України, ст.ст.207,208 ГК України.

Відповідно до п.2.5.2 Постанови № 11 необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та ст.207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (ч.2ст.207 ГК України) і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку.

За змістом ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним. Тобто вчинення фіктивного правочину характеризується тим, що сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені таким правочином та відсутністю його правової мети.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 3.11. Постанови № 11 фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом під час розгляду справи, оспорюваний договір від 03.11.2014 року підписаний уповноваженими особами та скріплений печатками юридичних осіб, тобто на момент укладення договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до підпунктів 16.1.2 та 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Частиною 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», який поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством, передбачено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

При цьому названі законодавчі акти не ставлять обов'язок вести бухгалтерський облік та податкову звітність в залежність від результатів діяльності підприємства.

Також згідно з нормою частини 4 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, зокрема, може користуватися послугами спеціаліста з бухгалтерського обліку, зареєстрованого як підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи. З огляду на вказану норму Закону, відсутність відповідної законодавчої заборони та положення статей 6 і 627 Цивільного кодексу України про свободу договору підприємство також може користуватися послугами консультанта у сфері ведення податкового та бухгалтерського обліку, з питань дотримання податкового законодавства тощо.

Судом встановлено, що акти приймання-передачі консультаційних послуг №№ 11 від 01.12.2014 року, 12 від 05.01.2015 року, 01 від 02.02.2015 року, 02 від 02.03.2015 року, 03 від 01.04.2015 року, 04 від 06.05.2015 року, 05 від 01.06.2015 року, 06 від 01.07:2015 року, 07 від 01.08.2015 року, 08 від 01.09.2015 року, 09 від 01.10.2015 року за договором від 03.11.2014року, підписані директором ТОВ «ЧМЖК» ОСОБА_4 та скріплені печаткою юридичної особи, а також містять посилання на те, що сторони претензій одна до одної не мають. Даними актами посвідчено фактичне виконання консультаційних послуг згідно договору від 03.11.2014 року.

При цьому суд звертає увагу, що інших документів, аніж акти здачі-приймання виконаних робіт, які б фіксували факт надання консультаційних послуг відповідачем, договір не передбачає. Згідно з пунктом 5.2 договору на вимогу замовника виконавець зобов'язаний надати замовнику всі передані йому для виконання зобов'язань за цим договором документи, звіт про надані послуги, а також іншу документацію, що є у виконавця й стосується замовника та наданих за цим договором послуг. Однак, позивач не довів жодними доказами, що такі вимоги він пред'являв відповідачеві і останній їх не виконав.

Також позивач не довів відсутність у директора ТОВ «Чернівецький МЖК» ОСОБА_4 на листопад 2014 року повноважень на підписання договору про надання консультаційних послуг з ФОП ОСОБА_1.

Матеріалами справи також не доведено твердження відповідача, що підписи ОСОБА_4 на договорі і актах приймання-передачі наданих консультаційних послуг є підробленими, а документи складені «заднім» числом після звільнення ОСОБА_4 з посади директора товариства.

Належних доказів, як-от, вирок суду в кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_4 у підробці договору від 03.11.2014 року та актів приймання-передачі консультаційних послуг чи зловживанні посадовим становищем тощо, які б свідчили про зловмисні наміри і дії бувшого директора ОСОБА_4, позивач суду не надав.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що договір від 03.11.2014 року був спрямований на настання реальних правових наслідків та виконувався сторонами відповідно до його умов, отже не є фіктивним, відтак в задоволенні позову позивачу слід відмовити.

У відповідності до ст. 49 ГПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позову витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82, 84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 22.05.2017 року.

Суддя С.М. Гушилик