ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. Справа № 926/4314/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Бонк Т.Б.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради, за вих. № 18-юр від 09.02.2017р. (вх. № ЛАГС 01-05/1140/17 від 13.03.2017р.)

на рішення господарського суду Чернівецької області від 01.02.2017р.

у справі № 926/4314/16

за позовом: публічного акціонерного товариства Укртелеком (надалі ПАТ Укртелеком), м. Київ

до відповідача: Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради, м. Чернівці

за участю третьої особи, третьої особи, що не предявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головного управління Державної

казначейської служби України у Чернівецькій області,

м.Чернівці

про стягнення 269116,86 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 831 від 12.12.2016р.)

від відповідача: не зявився

Представнику позивача розяснено права та обовязки передбаченні ст.ст.20, 22, 27, 28, 29 ГПК України. Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та заяв про відвід суддів від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 01.02.2017р. у справі № 926/4314/16 (суддя Бутирський А.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради на користь ПАТ Укртелеком 240577,45 грн. боргу, 11187,81 грн. збитків, заподіяних інфляцією, 1912,79 грн. 3 % річних та 3805,17 грн. судового збору. У решті вимог відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач у встановлені строки належним чином не виконав зобовязання за договором № 495-07 на фінансування пільг окремим категоріям громадян з послуг звязку, в результаті чого у нього виникла прострочена заборгованість перед позивачем, на суму якої нараховані інфляційні втрати та 3% річних згідно ст.625 ЦК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Департамент праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було неповно та неправильно зясовано обставини, що мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 13.03.2017р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_3, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.03.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.03.2017р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 28.03.2017р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 25.04.2017р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 25.04.2017р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 16.05.2017р.

В судовому засіданні 16.05.2017р. представник позивача проти доводів, наведених в апеляційній скарзі заперечив, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач та третя особа участі уповноважених представників у справі жодного разу не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

09 жовтня 2015 р. між ПАТ Укртелеком в особі Чернівецької філії ПАТ Укртелеком (постачальник) та Департаментом праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради (платник) укладено договір на фінансування пільг окремим категоріям громадян з послуг звязку № 495-07 (надалі - Договір) (а.с. 8), предметом якого є відносини сторін щодо фінансування та надання населенню пільг по користуванню та встановленню квартирного телефону пільговій категорії населення за рахунок отриманої субвенції з Державного бюджету (п. 1.1. Договору).

Згідно з умовами договору постачальник здійснює надання пільг по користуванню та установці квартирного телефону населенню м. Чернівці, а платник здійснює відшкодування втрат, повязаних із наданням населенню пільг по користуванню та встановленню квартирного телефону відповідно до обсягів субвенцій, затверджених місцевими бюджетами на поточний рік та отриманої субвенції з державного бюджету т(п. 1.2. Договору).

Згідно з п. 2.2.1. договору постачальник зобовязується надавати в 2015 році населенню міста, що має пільги по користуванню та встановленню квартирного телефону послуги в обсязі субвенції, передбаченої державним бюджетом на поточний рік.

Пунктами 2.1.2. та 2.2.1. договору передбачено, що постачальник зобовязується помісячно надавати платнику інформацію про фактично надані послуги по користуванню та встановленню квартирного телефону і списки отримувачів послуг на електронних носіях відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 117 від 29.01.2003р. "Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги" до 05 числа місяця наступного за звітним та складати з платником зведені акти звірок спожитих послуг. Платник в свою чергу зобовязується прийняти на себе зобовязання перед постачальником в частині відшкодування витрат, повязаних із наданням населенню послуг в обсягах субвенції, отриманої з державного бюджету.

У відповідності до п. 2.2.2. договору платник зобовязується своєчасно після одержання субвенції здійснювати перерахування коштів постачальнику за надані послуги.

У пунктах 2.2.3. та 2.2.4. договору зазначено, що відшкодування витрат перед постачальником за надані послуги проводити по мірі надходження коштів з державного бюджету. У випадку надання постачальником пільгових послуг по користуванню телефоном в обсягах, що перевищує обсяг субвенції передбаченої в місцевому бюджеті м. Чернівці на поточний рік за рахунок субвенції з державного бюджету, платник зобовязується здійснити відшкодування понесених постачальником витрат в повному обсязі по мірі надходження коштів з державного бюджету.

Відповідно до п.3.1. договору, за невиконання або неналежне виконання зобовязань згідно умов даного договору, сторони несуть відповідальність у відповідності до чинного законодавства України.

Згідно п. 5.1. договору договір набуває чинності з моменту підписання Сторонами та діє до 31.12.2015р., а в частині відшкодування пільг - до їх повного виконання.

Позивач, звертаючись з позовом до суду, стверджує, що відповідач всупереч взятих на себе зобов»язань в частині відшкодувань витрат, пов»язаних із наданням населенню послуг в обсягах субвенцій не виконував, що в свою чергу спричинило виникнення боргу за період жовтень-грудень 2015 р. на загальну суму 2340577,45 грн.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Зі змісту договору на підставі якого подано позов, вбачається, що між сторонами обумовлено джерело та обсяг коштів, за рахунок яких платник відшкодовує постачальнику послуги з надання пільг в обсягах субвенції, отриманої з державного бюджету

Частиною 3 ст. 63 Закону України "Про телекомукації" передбачено, що телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Відповідно до підпункту "б" п.4 ч.1 ст. 89 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на додаткові виплати населенню на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню), пільги окремим категоріям громадян, визначених у вказаному підпункті.

При цьому ч.1 ст.102 Бюджетного кодексу України визначено, що видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок та механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі - Порядок), згідно з п. 2 якого фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Згідно ч.6 ст. 48 Бюджетного кодексу України бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Як зясовано в ході розгляду справи, згідно документальних доказів на виконання умов договору, позивач надав відповідачеві послуги в період жовтня - грудня 2015 року, що підтверджується Актом звіряння розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги, підписаним сторонами та розрахунками витрат на відшкодування збитків, повязаних з наданням пільг на користування телефонним зв»язком (а.с. 9, 29-46).

При цьому, судом зясовано, що відповідач всупереч умовам договору не оплатив вартість послуг звязку, у звязку з чим виникла заборгованість в сумі 240 577,45 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.08.2016 р. позивач направив відповідачу лист щодо погашення заборгованості за 2015рік, яку відповідач отримав 19.08.2016р. (а.с. 10). Проте, вказаний лист залишений відповідачем без відповіді, а грошові кошти не перераховані. 05.09.2016р. позивач направив позивачу лист щодо звітності за 08.2016 рік та погашення заборгованості за 2015 рік, яку відповідач отримав 06.09.2016р. (а.с. 11). Вказаний лист залишений відповідачем також без відповіді, грошові кошти не перераховані.

Разом з тим, спростовуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_4 ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 року у якому констатовано, зокрема, порушення національними судами пункту 1 статті 6 "Право на справедливий суд" Конвенції та статті 1 Першого протоколу №1 до Конвенції, відсутність бюджетних коштів у відповідача на вищезазначені цілі не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відтак, враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 240 577,45 грн.

Одночасно, перевіривши доводи позивача встановлено, що позивач у позовній заяві просить, зокрема, стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 6 465,89 грн. та інфляційних втрат в розмірі 22 073,52 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відтак, провівши перерахунок нарахування 3% річних, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1912,79 грн. за період з 26.08.2016 р. по 30.11.2016 р., а не 6 465,89 грн. як визначено позивачем.

Щодо нарахування інфляційних втрат, колегія суддів , здійснивши перерахунок нарахування інфляційних втрат, погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення інфляційних нарахувань в розмірі 11 187,81 грн. а не 22 073,52 грн. як визначено позивачем, оскільки позивач нарахував інфляційні втрати з 01.12.2015р., тоді як прострочення виконання грошового зобов'язання починається з 26.08.2016р. (ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, вимога позивача від 18.08.2016 р. (отримана 18.08.2016р.), тому відповідач повинен оплатити надані послуги до 26.08.2016р.).

16 травня 2017 року на адресу Львівського апеляційного господарського суду від третьої особи, залученої судом апеляційної інстанції, поступило заперечення на ухвалу Львівського апеляційного господарського суду по справі № 926/4314/16 від 25.04.2017 року, у якій остання просить виключити з числа третіх осіб, що не предявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області.

З даного приводу, суд апеляційної інстанції зазначає, що залучаючи до участі у справі Головне управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, керувався ст. 3 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, відповідно до якої виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, враховуючи те, що предметом спору у даній справі є стягнення коштів з Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради тобто органу, що фінансується з державного бюджету України, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення у даній справі може вплинути на права і обов'язки Головного Управління Державної казначейської служби України.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини, на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Чернівецької області від 01.02.2017р. у справі № 926/4314/16 залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Чернівецької області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Бонк Т.Б.

ОСОБА_1