РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2017Справа №910/4207/17

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд»
доПублічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача
Товариство з обмеженою відповідальністю «Експансія»
провизнання договорів недійсними

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Тронь І.В. - представник за довіреністю № 53/03-УРБ-17 від 10.01.2017;

від відповідача: Курінний С.Ю. - представник за довіреністю № 368 від 09.08.2016;

від третьої особи: не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

16.03.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» з вимогами до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання договорів недійсними.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що Договір № 5 від 13.03.2014, Договір № 6 від 06.05.2014, Договір № 7 від 30.07.2014, Договір № 8 від 12.09.2014, Договір № 9 від 06.10.2014, Договір № 10 від 25.11.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, які укладено між позивачем та відповідачем, суперечать частині 1 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки суперечать положенням законодавства України, та частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямовані на реальне настання наслідків, обумовлених ними, так як сторонами було внесено зміни у зобов'язання (порука за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010), яке припинилось на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України. Зокрема, позивач зазначає, що порука за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 припинилась 07.12.2013 (на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України), тоді як оспорювані договори про внесення змін до вказаного договору поруки були укладені між сторонами після 07.12.2013, тобто у неіснуюче на дату їх укладення зобов'язання. Таким чином, як зазначає позивач, оспорювані договори про внесення змін до договору поруки суперечать положенням чинного законодавства України та не можуть бути спрямовані на реальне настання наслідків, обумовлених ними, а саме: наслідків щодо зміни умов Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, а отже суперечать ч.ч. 1 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, та повинні бути визнані судом недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 порушено провадження у справі № 910/4207/17, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Експансія»; розгляд справи призначено на 04.04.2017.

У судовому засіданні 04.04.2017 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив щодо задоволення позову, зазначивши, що ним 10.07.2013 (у шестимісячний період з дня настання строку виконання зобов'язання) була пред'явлена позивачу вимога про стягнення заборгованості позичальника за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007, що на думку відповідача, свідчить про відсутність підстав для припинення поруки за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010. При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що у шестимісячний період від дати настання виконання основного зобов'язання за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007, а саме 21.11.2013 між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 4 до Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007, яким було винесено зміни до п. 1.2 договору поруки та викладено його у редакції: «згідно кредитного договору банк надає позичальнику кредит в сумі еквівалентній 150000000 дол США 00 центів на строк до 21.05.2014 включно». Відповідач зазначає, що Договором № 4 від 21.11.2013 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 (так само як Договором № 19 від 21.11.2013 про внесення змін до кредитного договору) було пролонговано дію кредитного договору та договору поруки та перенесено повернення кредиту на іншу дату, а отже підстави для подання та задоволення позову про стягнення кредитної заборгованості з поручителя зникли, адже сторони досягли мирного врегулювання спору.

З огляду на викладені обставини, відповідач просив суд відмовити у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2017, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 18.04.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2017, відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 19.05.2017.

Представник позивача у судовому засіданні 19.05.2017 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 19.05.2017 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

Представник третьої особи у судове засідання 19.05.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 761.

У судовому засіданні 19.05.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

13.04.2007 між Закритим акціонерним товариством «Внєшторгбанк (Україна)» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Експансія» (позичальник) укладено Договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07, відповідно до умов якого кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування (кредит).

Відповідно до п. 1 Статуту Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (копія долучена відповідачем до матеріалів справи у судовому засіданні 04.04.2017) банк є правонаступником всіх прав та обов'язків Акціонерного комерційного банку «Мрія», перейменованого у Відкрите акціонерне товариство «ВТБ Банк», перейменованого у Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», а також правонаступником всіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства «Внєшторгбанк (Україна)», приєднаного до банку відповідно до Угоди про приєднання ЗАТ «Внєшторгбанк (Україна)» до ВАТ ВТБ Банк на умовах філії.

Відповідно до п. 1.1.1. Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (транші) зі сплатою 12,5% річних в межах максимального ліміту заборгованості до 7000000 дол США 00 центів включно зі зменшенням максимального ліміту заборгованості відповідно до графіку, наведеного у п. 1.1.1 договору.

Відповідно до п. 1.1.3 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 кінцевий термін повернення заборгованості - до 11.04.2014.

Відповідно до п. 2.2 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 моментом (днем) надання траншу кредиту є дата першого списання коштів з позичкового рахунку позичальника в сумі відповідного траншу кредиту.

Згідно з п. 2.3 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 моментом (днем) повернення траншу кредиту вважається день зарахування на позичковий рахунок кредитора суми траншу кредиту.

Відповідно до п. 2.4 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щоденно на фактичну суму залишку, за весь час користування кредитом у валюті кредиту із розрахунку факт/360.

Згідно з п. 2.5 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 сплата процентів здійснюється позичальником у валюті кредиту у наступному порядку: щомісячно з 25 числа кожного місяця, але не пізніше останнього банківського дня того ж місяця включно - проценти, нараховані за період з 25 числа попереднього місяця по 24 число включно поточного місяця; в день остаточного повернення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 3.3.9 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 позичальник зобов'язаний достроково повернути кредитору наявну заборгованість з кредитом та сплатити нараховані проценти, можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п. 2.11.3, 3.2.7, 4.4, 4.6, 5.4 цього договору.

Згідно з п. 4.4 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 у разі невиконання позичальником протягом більше 15 днів з моменту направлення позичальнику кредитором письмового повідомлення про виконання зобов'язань, визначених п.п. 3.3.2, 3.3.4 - 3.3.7, 3.3.9, 3.3.10, 3.3.14 - 3.3.19 цього договору та/чи порушення позичальником або третьою особою, з якою укладено договір забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, умов договорів, визначених у п. 1.3 цього договору, термін повернення кредиту вважається таким, що настав, та позичальник зобов'язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, та нараховані штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором дія договору припиняється.

В подальшому між сторонами було укладено ряд договорів про внесення змін та доповнень до Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (Договір № 1 від 25.05.2007, Договір № 2 від 14.08.2007, Договір № 3 від 18.12.2007, Договір № 4 від 06.02.2008, Договір № 5 від 28.07.2008, Договір № 6 від 27.10.2008, Договір № 7 від 26.02.2009, Договір № 8 від 23.06.2009, Договір № 10 від 31.07.2009, Договір № 11 від 28.01.2010, Договір № 12 від 30.06.2010, Договір № 13 від 08.04.2011, Договір № 14 від 31.05.2011, Договір № 15 від 30.11.2011, Договір № 16 від 13.04.2012, Договір № 17 від 10.09.2013, Договір № 18 від 11.09.2013, Договір № 19 від 21.11.2013, Договір № 20 від 13.03.2014, Договір № 21 від 06.05.2014, Договір № 22 від 30.07.2014, Договір № 23 від 12.09.2014, Договір № 24 від 06.10.2014, Договір № 25 від 25.11.2014).

Зокрема, відповідно до п. 5.3 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 15 від 30.11.2011) банк набуває право вимагати від позичальника достроково повернути кредит у випадку виникнення будь-якої несприятливої події, а позичальник зобов'язаний виконати таку вимогу банку і повернути кредит, сплатити плату за кредит, штрафні та договірні санкції в строк не пізніше банківських 30 днів з моменту отримання відповідної вимоги.

Відповідно до п. 5.1.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 15 від 30.11.2011) несприятливою подією, зокрема, є невиконання та/або неналежне виконання позичальником зобов'язань відносно повернення кредиту, сплати плати за кредит та/або штрафних санкцій за цим договором чи за будь-якими іншими договорами, укладеними з банком за умови, що так порушення буде тривати більше 15 банківських днів підряд.

Крім того, відповідно до п. 1.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 19 від 21.11.2013) строк повернення кредиту встановлений не пізніше 21.05.2014.

Відповідно до п. 1.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 21 від 06.05.2014) строк повернення кредиту встановлений не пізніше 31.07.2014.

Відповідно до п. 1.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 22 від 30.07.2014) строк повернення кредиту встановлений не пізніше 02.10.2014.

Відповідно до п. 1.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 24 від 06.10.2014) строк повернення кредиту встановлений не пізніше 26.11.2014.

Відповідно до п. 1.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 25 від 25.11.2014) строк повернення кредиту встановлений не пізніше 26.02.2015.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Експансія» за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007, між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (поручитель) укладено Договір поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010.

Відповідно до п. 2.1 Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 сторони договору визначають, що у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов'язань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату відсотків за користування кредитом, комісій, неустойок (пені, штрафу) та відшкодування збитків, пов'язаних з порушенням виконання зобов'язань позичальником.

Відповідно до п. 5.1 Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками банку та поручителя (у випадку наявності у поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором.

Судом встановлено, що 08.04.2011 між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (поручитель) укладено Договір № 1 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 31.05.2011 - Договір № 2 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 30.11.2011 - Договір № 3 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 21.11.2013 - Договір № 4 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 13.03.2014 - Договір № 5 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 06.05.2014 - Договір № 6 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 30.07.2014 - Договір № 7 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 12.09.2014 - Договір № 8 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 06.10.2014 - Договір № 9 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 25.11.2014 - Договір № 10 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010.

Вказаними договорами вносились зміни до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 в частині визначення термінів, викладених у договорі поруки, позовної давності щодо стягнення з поручителя штрафних санкцій, предмету договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що вказані договори про внесення змін до договору поруки (№ 5 - № 10) суперечать частинам 1, 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки суперечать положенням законодавства України та не спрямовані на реальне настання наслідків, обумовлених ними, так як сторонами було внесено зміни у зобов'язання (порука за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010), яке припинилось на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України.

Зокрема, позивач вказує на те, що порука за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 припинилась 07.12.2013 (на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України), тоді як оспорювані договори про внесення змін до вказаного договору поруки були укладені між сторонами після 07.12.2013, тобто у неіснуюче на дату їх укладення зобов'язання.

Таким чином, як зазначає позивач, спірні договори про внесення змін до договору поруки суперечать положенням чинного законодавства України та не можуть бути спрямовані на реальне настання наслідків, обумовлених ними, а саме: наслідків щодо зміни умов Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, а отже суперечать ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, та є недійсними.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як встановлено судом, відповідно до п. 1.1.3 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Експансія», кінцевий термін повернення заборгованості - до 11.04.2014.

Як встановлено судом, в подальшому між сторонами вносились зміни та доповнення до вказаного кредитного договору, зокрема, в частині строку повернення позичальником кредиту, сплати процентів за користування кредитом.

Зокрема, відповідно до п. 1.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 19 від 21.11.2013) строк повернення кредиту встановлений не пізніше 21.05.2014; відповідно до п. 1.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 21 від 06.05.2014) строк повернення кредиту встановлений не пізніше 31.07.2014; відповідно до п. 1.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 22 від 30.07.2014) строк повернення кредиту встановлений не пізніше 02.10.2014; відповідно до п. 1.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 24 від 06.10.2014) строк повернення кредиту встановлений не пізніше 26.11.2014; відповідно до п. 1.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 25 від 25.11.2014) строк повернення кредиту встановлений не пізніше 26.02.2015.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3.3.9 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 позичальник зобов'язаний достроково повернути кредитору наявну заборгованість з кредитом та сплатити нараховані проценти, можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п. 2.11.3, 3.2.7, 4.4, 4.6, 5.4 цього договору.

Згідно з п. 4.4 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 у разі невиконання позичальником протягом більше 15 днів з моменту направлення позичальнику кредитором письмового повідомлення про виконання зобов'язань, визначених п.п. 3.3.2, 3.3.4 - 3.3.7, 3.3.9, 3.3.10, 3.3.14 - 3.3.19 цього договору та/чи порушення позичальником або третьою особою, з якою укладено договір забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, умов договорів, визначених у п. 1.3 цього договору, термін повернення кредиту вважається таким, що настав, та позичальник зобов'язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, та нараховані штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором дія договору припиняється.

Відповідно до п. 5.3 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 15 від 30.11.2011) банк набуває право вимагати від позичальника достроково повернути кредит у випадку виникнення будь-якої несприятливої події, а позичальник зобов'язаний виконати таку вимогу банку і повернути кредит, сплатити плату за кредит, штрафні та договірні санкції в строк не пізніше банківських 30 днів з моменту отримання відповідної вимоги.

Відповідно до п. 5.1.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (в редакції Договору № 15 від 30.11.2011) несприятливою подією, зокрема, є невиконання та/або неналежне виконання позичальником зобов'язань відносно повернення кредиту, сплати плати за кредит та/або штрафних санкцій за цим договором чи за будь-якими іншими договорами, укладеними з банком за умови, що так порушення буде тривати більше 15 банківських днів підряд.

Судом встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «Експансія» своїх зобов'язань за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом (заборгованість позивальника за вказаним кредитним договором станом на 21.02.2013 становила 12455643 дол США 17 центів та 15167539 грн. 00 коп.), банк звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експансія» із вимогою про сплату заборгованості (вих. № 1390/1-2 від 25.02.2013), в якій, на підставі п. 5.3 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007, вимагав від позичальника виконати порушене зобов'язання та повністю повернути отриманий кредит у повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні санкцій і договірні санкції, що підлягають сплаті позичальником відповідно до умов Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 у строк не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання цієї вимоги (копія вимоги долучена позивачем до позовної заяви).

Таким чином, шляхом направлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту (процентів за користування кредитом, штрафних санкцій) банк реалізував свої право на дострокове стягнення заборгованості за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007, яка станом на 21.02.2013 становила 12455643 дол США 17 центів. та 15167539 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що вказана вимога про дострокове повернення кредиту (процентів за користування кредитом, штрафних санкцій) була отримана позичальником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Експансія» 06.03.2013, що підтверджується відміткою про реєстрацію вхідної поштової кореспонденції Товариства з обмеженою відповідальністю «Експансія» за реєстраційним номером № 45 (міститься на листі-вимозі вих. № 1390/1-2 від 25.02.2013).

При цьому, у відзиві на позовну заяву, поданому у судовому засіданні 04.04.2017, відповідачем вказані обставини не заперечувались та зазначено, що банк 25.02.2013 направив позичальнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Експансія» лист-вимогу вих. № 1390/1-2 від 25.02.2013.

Таким чином, враховуючи дату отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Експансія» вимоги про дострокове повернення кредиту (процентів за користування кредитом, штрафних санкцій) за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 - 06.03.2013, та беручи до уваги строк, протягом якого позичальник повинен був повернути банку суму кредиту, суму нарахованих процентів, нараховані штрафні санкції за вказаним кредитним договором - у строк не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання вимоги (відповідно до листа-вимоги вих. № 1390/1-2 від 25.02.2013), суд дійшов висновку, що позичальник (Товариство з обмеженою відповідальністю «Експансія») повинен був повернути банку кредит (проценти за користування кредитом, штрафні санкції) у строк до 05.06.2013 (включно).

Як зазначає позивач у позовній заяві, оскільки банк не звертався до поручителя (позивача) із вимогою про сплату заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Експансія» за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 протягом шести місяців від дати настання строку виконання основного зобов'язання (тобто, протягом шести місяців з 06.06.2013, враховуючи дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором), порука за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 припинилась на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України (з огляду на відсутність у договорі поруки умови про строк дії поруки).

Суд вважає вказані твердження позивача обґрунтованими з огляду на таке.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як встановлено судом, відповідно до п. 5.1 Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, укладеного між позивачем та відповідачем, договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками банку та поручителя (у випадку наявності у поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Суд зазначає, що умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі № 3-53цс14.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2662цс15.

Як встановлено судом, умовами Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 (в тому числі і умовами договорів про внесення змін до вказаного договору поруки) не встановлено строку дії поруки, з огляду на що порука за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (тобто, з 06.06.2013) не пред'явить вимоги (а саме, позовної заяви) до поручителя.

Відповідачем не надано суду доказів у період з 06.06.2013 по 06.12.2013 звернення Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» заборгованості позичальника за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007.

При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що ним 10.07.2013 (у шестимісячний період з дні настання строку виконання зобов'язання) була пред'явлена позивачу вимога про стягнення заборгованості позичальника за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (копія долучена відповідачем до матеріалів справи у судовому засіданні 04.04.2017), що на думку відповідача, свідчить про відсутність підстав для припинення поруки за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010.

Втім, суд вважає вказані твердження відповідача необгрунтованими, враховуючи, що словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя (відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2662цс15).

За таких обставин, враховуючи, строк виконання основного зобов'язання за Договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 - до 05.06.2013 включно, беручи до уваги відсутність у Договорі поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 строку дії поруки, та положення ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України (у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя), зважаючи на те, що відповідач не звертався до позивача із позовною заявою про стягнення заборгованості на підставі Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 у період з 06.06.2013 по 06.12.2013, суд дійшов висновку, що порука у повному обсязі за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 припинилась 06.12.2013.

При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що у шестимісячний період від дати настання виконання основного зобов'язання за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 (тобто, у період з 06.06.2013 по 06.12.2013), а саме 21.11.2013 між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 4 до Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007, яким було винесено зміни до п. 1.2 договору поруки та викладено його у редакції: «згідно кредитного договору банк надає позичальнику кредит в сумі еквівалентній 150000000 дол США 00 центів на строк до 21.05.2014 включно».

Відповідач зазначає, що Договором № 4 від 21.11.2013 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 (так само як Договором № 19 від 21.11.2013 про внесення змін до кредитного договору) було пролонговано дію кредитного договору та договору поруки та перенесено повернення кредиту на іншу дату, а отже підстави для подання та задоволення позову про стягнення кредитної заборгованості з поручителя зникли, адже сторони досягли мирного врегулювання спору.

Втім, суд вважає вказані твердження відповідача необгрунтованими з огляду на таке.

Суд зазначає, що Договором № 4 від 21.11.2013 до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 сторонами було внесено зміни в п. 1.2 договору поруки та викладено його в такій редакції «Згідно кредитного договору банк надає позичальнику кредит в сумі 15000000 доларів США 00 центів у вигляді невідновлювальної відкличної кредитної лінії на строк до 21.05.2014 включно зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі: 11,5%відсотків річних для траншів кредиту, виданих у дол. США; 17,5% відсотків річних для траншів кредиту, виданих в гривні, або в іншому розмірі, передбаченому кредитним договором».

Таким чином, пункт 1.2 договору поруки містить опис зобов'язання, за яке поручився поручитель за договором поруки, а відтак викладення його у новій редакції не є зміною строку повернення кредиту чи зміною (встановленням) строку дії договору поруки.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сторонами не вносились зміни до строку дії договору поруки і незважаючи на укладення Договору № 4 до договору поруки строк дії договору поруки залишився незмінним.

Більше того, укладення договору № 4 до договору поруки ніяким чином не спростовує зміни банком строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором шляхом направленням вимоги боржнику про дострокове повернення кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 у справі № 910/24275/16, від 06.04.2017 у справі № 910/21432/16 та від 10.04.2017 у справі № 910/115/17.

Як встановлено судом, 13.03.2014 між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (поручитель) укладено Договір № 5 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 06.05.2014 - Договір № 6 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 30.07.2014 - Договір № 7 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 12.09.2014 - Договір № 8 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 06.10.2014 - Договір № 9 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010; 25.11.2014 - Договір № 10 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що вказані договори про внесення змін до договору поруки (№ 5 - № 10) суперечать частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямовані на реальне настання наслідків, обумовлених ними, так як сторонами було внесено зміни у зобов'язання (порука за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010), яке припинилось на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Водночас, позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що відповідач, вчиняючи оспорювані договори про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, заздалегідь мав намір, умисел їх не виконувати, тобто мав інші цілі, ніж передбачені оскаржуваними договорами, та відповідно воля відповідача була іншою, ніж об'єктивне волевиявлення. При цьому, враховуючи, що банк є кредитором, який зацікавлений в отриманні належного виконання зобов'язання, при укладенні договору поруки завжди має намір забезпечити виконання основного зобов'язання шляхом можливості отримати виконання з поручителя як особи, яке несе солідарну відповідальність з основним боржником.

При цьому, з викладених позивачем у позовній заяві обставин справи та пояснень не вбачається, що вчиняючи оспорювані договори про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, позивач так само заздалегідь мав намір, умисел їх не виконувати, тобто мав інші цілі, ніж передбачені оскаржуваними договорами, та відповідно воля відповідача була іншою, ніж об'єктивне волевиявлення.

Більш того, позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами наявності ознак фіктивності оспорюваних договорів, а саме: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

При цьому, як вбачається з обставин, викладених позивачем у позові, позивач розуміє неспрямованість оспорюваних правочинів на реальне настання наслідків, обумовлених ними, саме як об'єктивне явище, яке має місце внаслідок порушення сторонами норм закону шляхом внесення змін до зобов'язання, яке припинилось, тобто як фактичну неможливість настання наслідків від таких правочинів.

Водночас, ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлює загальну вимогу, додержання якої є необхідним для чинності правочину, а саме спрямованість правочину на реальне настання наслідків, обумовлених ним, по суті, визначає необхідність відповідності внутрішньої волі сторін правочину її зовнішньому волевиявленню, тобто коли сторони правочину мають намір реального виконання умов правочину. Відповідно норма статті 234 ЦК України визначає випадок, коли така вимога до правочину є недодержаною, та встановлює, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та вказаний правочин визнається судом недійсним.

Таким чином, необхідною ознакою фіктивності є встановлення саме суб'єктивної сторони у вигляді умислу сторін на його фактичне невиконання, а не фактичної неможливості укладення договору (та відповідно його виконання) у зв'язку з порушенням норм закону, яке у даному випадку мало місце.

За таких обставин, суд вважає необгрунтованими та недоведеними твердження позивача про наявність підстав для визнання Договору № 5 від 13.03.2014, Договору № 6 від 06.05.2014, Договору № 7 від 30.07.2014, Договору № 8 від 12.09.2014, Договору № 9 від 06.10.2014, Договору № 10 від 25.11.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 на підставі ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України як таких, що є фіктивними.

Разом з тим, що стосується тверджень позивача про недійсність вказаних оспорюваних договорів на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, так як сторонами не можуть бути внесені зміни до зобов'язання, яке припинилось, суд вважає їх обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Суд зазначає, що положення вказаної статті необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 Цивільного кодексу України, з огляду на що зміст правочину має відповідати: нормам Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом.

Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції.

Як встановлено судом, зобов'язання поруки за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 припинились 06.12.2013.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Суд зазначає, що за своєю правовою природою порука є зобов'язанням (змістом якого є права та обов'язки сторін правовідносин), яке виникає з договору (як юридичного факту, правочину).

Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Норми ст. 559 Цивільного кодексу України визначають спеціальні підстави припинення зобов'язання поруки.

Так у даному випадку судом встановлено факт припинення поруки у зв'язку з відсутністю вимоги кредитора до поручителя у формі позовної заяви у межах шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Припинення зобов'язання є останньою стадією його існування. Під припиненням зобов'язання розуміють припинення правового зв'язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов'язків, що становлять зміст зобов'язання. Тобто кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов'язанні дій, а боржник звільняється від обов'язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності.

Припинення зобов'язання (в даному випадку правовідносин поруки) має остаточний характер, цивільне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов'язання.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Вищого господарського суду України від 19.02.2009 у справі №19/72пн та в ухвалі Верховного Суду України № 6-19076ск10 від 14.07.2010.

Таким чином, зобов'язання поруки, які виникли з Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, припинилось у повному обсязі 06.12.2013.

Ст. ст. 651-652 Цивільного кодексу України встановлено підстави та порядок зміни договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Таким чином, зміна умов договору призводить до зміни зобов'язання, змістом якого є права та обов'язки сторін.

Суд зазначає, що Договір поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 породжує єдине зобов'язання поруки.

Як встановлено судом, зобов'язання поруки, які виникли з Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, припинилось у повному обсязі 06.12.2013.

Таким чином, оскільки Договір поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 породжує єдине зобов'язання поруки, а як встановлено судом, таке зобов'язання поруки є припиненим 06.12.2013, внесення змін до вказаного договору шляхом укладення договорів про внесення змін, тобто фактично зміна зобов'язання після його припинення, є неможливим, та відповідно суперечить нормам Цивільного кодексу України.

За таких обставин, враховуючи, що оспорювані договори (Договір № 5 від 13.03.2014, Договір № 6 від 06.05.2014, Договір № 7 від 30.07.2014, Договір № 8 від 12.09.2014, Договір № 9 від 06.10.2014, Договір № 10 від 25.11.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010) щодо зміни умов Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 були укладені сторонами після припинення зобов'язання поруки за вказаним договором поруки, суд дійшов висновку, що вказані договори про внесення змін суперечать нормам Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим наявні підстави для визнання їх недійсними на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

При цьому, судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» у листопаді 2016 року зверталось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання Договору № 4 від 21.11.2013, Договору № 5 від 13.03.2014, Договору № 6 від 06.05.2014, Договору № 7 від 30.07.2014, Договору № 8 від 12.09.2014, Договору № 9 від 06.10.2014, Договору № 10 від 25.11.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 недійсними (справа № 910/21450/16).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2017 у справі № 910/21450/16, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 27.04.2017, у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» відмовлено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Судом встановлено, що підставою позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» у справі № 910/21450/16 було припинення поруки за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 на підставі ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України (збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди), у зв'язку з чим позивач у справі № 910/21450/16 просив суд визнати вказані договори про внесення змін до договору поруки недійсними (на підставі ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України), оскільки вони не спрямовані на реальне настання наслідків, обумовлених ними.

Наразі ж позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» обґрунтовані припиненням поруки за Договором поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010 на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України (відсутність у договорі поруки строку дії поруки та непред'явлення банком вимоги поручителю протягом шести місяців від дати настання строку виконання зобов'язання за основним договором), у зв'язку з чим позивач у справі № 910/4207/17 просить суд визнати вказані договори про внесення змін до договору поруки недійсними (на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки вони суперечать положення законодавства України, та на підставі ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки вони не спрямовані на реальне настання наслідків, обумовлених ними).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що підстави позову у даній справі та у справі № 910/21450/16 є різними, у зв'язку з чим підстави для припинення провадження у даній справі відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача (з огляду на задоволення позову).

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір № 5 від 13.03.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Промислова, буд. 5; ідентифікаційний код: 32294926) та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (01004, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка/вулиця Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код: 14359319).

3. Визнати недійсним Договір № 6 від 06.05.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Промислова, буд. 5; ідентифікаційний код: 32294926) та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (01004, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка/вулиця Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код: 14359319).

4. Визнати недійсним Договір № 7 від 30.07.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Промислова, буд. 5; ідентифікаційний код: 32294926) та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (01004, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка/вулиця Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код: 14359319).

5. Визнати недійсним Договір № 8 від 12.09.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Промислова, буд. 5; ідентифікаційний код: 32294926) та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (01004, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка/вулиця Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код: 14359319).

6. Визнати недійсним Договір № 9 від 06.10.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Промислова, буд. 5; ідентифікаційний код: 32294926) та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (01004, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка/вулиця Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код: 14359319).

7. Визнати недійсним Договір № 10 від 25.11.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-01 від 10.09.2010, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Промислова, буд. 5; ідентифікаційний код: 32294926) та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (01004, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка/вулиця Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код: 14359319).

8. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (01004, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка/вулиця Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код: 14359319) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Промислова, буд. 5; ідентифікаційний код: 32294926) судовий збір у розмірі 9600 (дев'ять тисяч шістсот) грн. 00 коп.

9. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 24.05.2017

Суддя І.М. Отрош