ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року Справа № 926/2752/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіВовка І.В.,
суддіГрека Б.М.,
за участю представників:
від позивачаГрицькової І.О.;
від відповідачаОСОБА_5;
від третьої особиПантюшевої Н.М.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 22.11.2016 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 року
у справі№ 926/2752/16 Господарського суду Чернівецької області
за позовомРегіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області
доФізичної особи - підприємця ОСОБА_5
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:
Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця",
простягнення 3872,65 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року Регіональне відділення Фонду державного майна по Чернівецькій області (надалі - РВ ФДМ Чернівецької області, позивач) звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Приватного підприємця ОСОБА_5 (надалі - ОСОБА_5, відповідач) про стягнення неустойки в сумі 3872,65 грн, нарахованої за період з 21.10.2015 року по 30.11.2015 року відповідно до вимог ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) у зв'язку з простроченням повернення об'єкту оренди після закінчення строку дії договору оренди від 20.12.2013 року № 443 нерухомого державного майна, загальною площею 23,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що фактично припинення договору не відбулось, оскільки додатковим договором від 13.07.2015 року до договору оренди сторони домовились: "продовжити термін дії основного договору строком до 31.12.2015 року, а саме: з 01.08.2015 року до моменту створення (реєстрації) Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", але не більше ніж до 31.12.2015 року", а додатковим договором від 29.01.2016 року до договору оренди, укладеним з Публічним акціонерним товариство "Укрзалізниця" (надалі - ПАТ "Укрзалізниця", третя особа), як новим орендодавцем, було погоджено продовження строку дії договору з 01.12.2015 року по 31.03.2016 року.

Третя особа також просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" від 23.02.2014 р. № 4442-VI, постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" від 25.06.2014 року № 200, ст. 770 ЦК України, ст. 85 Господарського кодексу України, ст. 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" до ПАТ "Українська залізниця" перейшли усі права та обов'язки орендодавця за договором оренди, а тому РВ ФДМ Чернівецької області є неналежним позивачем.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 22.11.2016 у справі № 926/2752/16 (суддя Бутирський А.А.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 року (судді: Орищин Г.В., Галушко Н.А., Данко Л.С.), відмовлено в позові.

Не погоджуючись з прийнятими рішенням та постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. ст. 526, 785 ЦК України, просить скасувати судові рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відповідач та третя особа подали відзив та пояснення на касаційну скаргу, в яких просили залишити судові рішення без змін, посилаючись на те, що суди обґрунтовано відмовили у позові, оскільки на цей час договір є чинним, з 21.10.2015 року РВ ФДМ Чернівецької області не має прав орендодавця за договором оренди, тому не має права вимагати сплати неустойки.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін та третьої особи, перевіривши згідно ч. 2 ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу (надалі - ГПК) України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 20.12.2013 року між РВ ФДМ України по Чернівецькій області (орендодавцем) та ФОП ОСОБА_5 (орендарем) було укладено договір оренди № 443 нерухомого майна, що належить до державної власності, строком дії з 20.12.2013 року по 19.12.2014 року. Додатковими договорами від 10.11.2014 року, 25.03.2015 року строк дії договору було продовженого до 31.07.2015 року включно.

У додатковому договорі від 10.11.2014 року сторони погодили також змінити п. 5.15 договору, виклавши його у такій редакції "договір оренди достроково розривається на вимогу орендодавця у випадку проведення балансоутримувачем робіт по ремонту та реконструкції, використання майна за власними потребами у зв'язку з реформуванням залізничної галузі. Орендар зобов'язаний повернути майно балансоутримувачу в місячний термін з моменту отримання зазначеного попередження орендодавця".

Додатковим договором від 13.07.2015 року сторони продовжили договір до моменту створення (реєстрації) ПАТ "Українська залізниця", але не більше ніж до 31.12.2015 року.

21.10.2015 року було проведено державну реєстрацію юридичної особи ПАТ "Українська залізниця", в зв'язку з чим 04.11.2015 року позивач вручив відповідачеві заяву про припинення договору та висунув вимоги про негайне повернення орендованого майна по акту приймання-передачі.

30.11.2015 року відповідач підписав з ВП "Вокзал станції Чернівці" ДТГО "Львівська залізниця" (балансоутримувачеві) акт приймання-передачі нерухомого майна, що належить до державної власності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача з 21.10.2015 року припинилось право вимагати сплати неустойки за несвоєчасне повернення майна, оскільки відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" від 23.02.2014 року № 4442-VI, постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" від 25.06.2014 року № 200, ст. 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", передавального акту від 31.07.2015 року, затвердженим Міністром інфрастуктури 18.08.2015 року усі права та обов'язки орендодавця за договором перейшли до третьої особи, як власника спірного майна.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, але з інших мотивів. Постанова суду мотивована тим, що орендарем не було порушено строків повернення орендованого майна, оскільки майно відповідач повернув балансоутримувачу в межах місячного терміну з моменту отримання повідомлення про припинення договору оренди, як це передбачено у п. 5.15 договору, у редакції додаткового договору від 10.11.2014 року.

Вищий господарський суд України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції з таких підстав.

Статтею 785 ЦК України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Крім того, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Тобто, неустойка нараховується не за час користування майном після закінчення строку дії договору, а за час прострочення повернення майна після припинення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Водночас, прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (ч. 4 ст. 612, ч. 1 ст. 613 ЦК України).

Таким чином, наслідки, передбачені ч. 2 ст. 785 ЦК України, не застосовуються, якщо орендне майно було повернуто у строк, встановлений договором або законом, або, якщо мало місце прострочення кредитора.

Із суті відносин, що виникли між сторонами у справі, випливає, що фактично новий орендодавець (ПАТ "Укрзалізниця") не мав намірів припиняти орендні правовідносини з орендарем та отримувати у фактичне володіння орендне майно. Додаткова угоди, у якій був визначений термін дії договору з вказівкою на подію, яка має настати - до моменту створення (реєстрації) ПАТ "Українська залізниця", заява РВ ФДМ Чернівецької області від 04.11.2015 року про повернення майна, акт від 30.11.2015 року повернення майна ВП "Вокзал станції Чернівці" ДТГО "Львівська залізниця" (балансоутримувачу) оформлялися сторонами у зв'язку з реформуванням залізничної галузі, з метою переоформлення орендних правовідносин з новим орендодавцем (ПАТ "Укрзалізниця"), що підтверджується укладеними в подальшому між відповідачем та третьою особою 29.01.2016 року, 01.04.2016 року, 30.06.2016 року та 31.08.2016 року додатковими договорами до договору оренди, якими продовжено термін його дії з 01.12.2015 року по 31.10.2016 року включно.

Відтак, зважаючи на те, що відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що у цьому випадку прострочення відповідача не мало місце, оскільки акт від 30.11.2015 року про повернення майна був оформлений у місячний строк з дня отримання повідомлення від 03.11.2015 року попереднього орендодавця (РВ ФДМ України по Чернівецькій області) про припинення договору, який встановлений у п. 5.15 договору, у редакції додаткового договору від 10.11.2014 року.

Посилання заявника касаційної скарги на те, що цей строк погоджений сторонами для випадків, коли договір оренди достроково розривається на вимогу орендодавця, а не у зв'язку з закінченням строку його дії, тому до спірних правовідносин має застосовуватися ч. 1 ст. 785 ЦК України, яка визначає, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ, Вищий господарський суд України відхиляє. Термін "негайно", що вживається у цій статті для визначення строку для повернення речі, дійсно означає, що повернення майна має бути здійснено одразу після припинення договору, тобто, на наступний день. Водночас, на підставі системного аналізу норм ч. 3 ст. 509, ст. 530, ч. 1 ст. 785 ЦК України суд касаційної інстанції вважає, що обов'язок негайного виконання виникає, якщо у договорі сторони передбачили чіткий строк дії договору, і орендар, який зобов'язаний діяти добросовісно і розумно, має можливість завчасно та наперед здійснити всі підготовчі дії, пов'язані з поверненням майна (оформлення акту, вивіз речей із приміщення, тощо). Разом з цим, у цьому випадку термін дії договору у додатковій угоді від 13.07.2015 року був визначений не роками, місяцями, тижнями, днями, а вказівкою на подію, яка має настати - до моменту створення (реєстрації) ПАТ "Українська залізниця", тобто, події, що не залежить від волі та дій орендаря. Фактично такий термін встановлений у зв'язку з реформуванням залізничної галузі, тому суд апеляційної інстанції цілком обґрунтовано, з'ясувавши зміст п. 5.15 договору та наміри сторін, розтлумачив, що місячний строк повернення майна застосовується також і у випадку припинення договору у зв'язку з закінченням строку його дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставою для скасування судового рішення місцевого чи апеляційного господарського суду є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При цьому, судовий акт підлягає скасуванню лише за умови, якщо таке порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права призвело до прийняття неправильного судового рішення. Законне, обґрунтоване, правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, Вищий господарський суд України не встановив порушення чи неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які б призвели до прийняття неправильного судового рішення у справі. Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій щодо необхідності відмови у задоволенні позову не спростовують.

З урахуванням викладеного, касаційна скарга залишається без задоволення, а ухвалені у справі судові рішення - без змін.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Регіонального відділення фонду державного майна України по Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернівецької області від 22.11.2016 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 року у справі № 926/2752/16 - без змін.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
СуддяВовк І.В.
СуддяГрек Б.М.