номер провадження справи 32/57/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2017 Справа № 908/747/17

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, м. Запоріжжя

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Світлотехніка", м. Запоріжжя

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, м.Запоріжжя

про визнання права власності на майно

Суддя Колодій Н.А.

За участю представників:

Від позивача: ОСОБА_3, свідоцтво № 959 від 30.05.2012р.

ОСОБА_1 - приватний підприємець

Від відповідача: Фоміних В.В. - керівник, виписка з ЄДР від 03.02.2016р.

Від 3-ої особи: не з'явився.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про визнання права власності на об'єкт нерухомості, а саме: побутове приміщення літ. А з прибудовою літ. А1 загальною площею 87,7 кв.м., побутове приміщення літ. Б з тамбуром літ. Б1 загальною площею 327,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 за Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 10.04.2017р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/747/17, судове засідання призначено на 17.05.2017р.

17.05.2017р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Справа розглянута без застосування засобів технічної фіксації судового процесу.

Позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідач визнав заявлені позовні вимоги в повному об'ємі.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився.

Спір розглянуто згідно зі ст. 75 ГПК України, по наявних у справі матеріалах.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

11.09.2003 між Закритим акціонерним товариством «Світлотехніка, яке в подальшому перейменовано в публічне акціонерне товариство «Світлотехніка» (далі -ПАТ «Світлотехніка», Продавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - Покупець) був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець продає, а покупець купує споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (в подальшому майно):

- побутові приміщення літ. (А;Б) площею 408,6 м.кв.,

- прибудова літ. (А1) площею 5,5 м.кв.,

- тамбур літ. (Б1) площею 1,5 м.кв.

Ціна договору згідно п. 1.3. становила - 13 810,00 грн., яку покупець зобов'язаний був сплатити протягом 60 календарних днів з моменту переходу до нього права власності на майно (п. 2.1.).

Право власності на відчужуване майно переходило до покупця з моменту підписання актів прийому-передачі, які підписуються сторонами (п. 1.4. договору).

Передача майна, яка посвідчується актами прийому-передачі за підписом сторін здійснювалась протягом 3 днів після набрання чинності цим договором (п.п. 3.2, 3.3).

В подальшому продавець в особі директора ОСОБА_5 передав покупцю - ОСОБА_1 за актом прийому-передачі від 13.09.2003 споруди, придбані за договором купівлі-продажу.

Враховуючи вимоги п. 7.1. договору, договір вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє до моменту його остаточного виконання, або його розірвання у визначеному порядку.

22.12.2003 на виконання умов договору покупцем - ОСОБА_1 сплачено суму за договором у розмірі 13 810,00 грн., що підтверджується квитанцією № 9901035.

ФОП ОСОБА_6 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно з заявою про проведення державної реєстрації права приватної власності на вищевказане нерухоме майна.

Рішенням від 26.12.2016р. державний реєстратор прав на нерухоме майно відмовив у державній реєстрації права власності, форма власності приватна на нежитлове приміщення, що розташоване: Запорізька область, вулиця Нарвська, будинок 10 за суб'єктом ОСОБА_1.

У мотивувальній частині рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень державний реєстратор зазначив, що подані позивачем документи для проведення державної реєстрації прав не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Замовником подано договір купівлі-продажу від 11.09.2003, який не пройшов державну реєстрацію та не був нотаріально посвідчений.

Відмова Державного реєстратора прав на нерухоме майно у реєстрації права власності зумовило звернутися з даним позовом до суду.

Для повного та всебічного встановлення обставин необхідним є надання правової оцінки договору купівлі-продажу від 11.09.2003 щодо його відповідності вимогам закону.

Оцінивши надані суду докази в їх сукупності, судом встановлено, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець продає, а покупець купує споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (в подальшому майно):

-побутові приміщення літ. (А;Б) площею 408,6 м.кв.,

-прибудова літ. (А1) площею 5,5 м.кв.,

- тамбур літ. (Б1) площею 1,5 м.кв.

Згідно із ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Статтею 205 ЦК України встановлено право сторін вчиняти правочини в усній та в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За умовами ч. 1 ст. 208, ч. ст. 209 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

В силу ст. 657 ЦК України, в редакції станом на час розгляду справи, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Приписами п. 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного кодексу України, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції на час укладення договорів купівлі-продажу від 27.03.1996р., нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. Закону України "Про нотаріат", в редакції на час укладення договорів купівлі-продажу, нотаріуси та посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди.

Відповідно до ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції на час укладення договорів купівлі-продажу, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами ж ст. 227, нотаріальному посвідченню підлягали договори купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін був громадянин.

Таким чином, договори укладені сторонами відповідно до вимог законодавства, яке діяло на момент укладання даних договорів.

Статтями 316, 317, 319 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить підтвердження позивачем своїх прав на майно. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши надані та дослідженні документи вбачається, що позивач цілком законно на достатніх правових підставах набув право власності на об'єкти нерухомого майна а саме: побутове приміщення літ. А з прибудовою літ. А1 загальною площею 87,7 кв.м., побутове приміщення літ. Б з тамбуром літ. Б1 загальною площею 327,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи в сукупності усі вищенаведені обставини, суд приходить до висновку що представлені позивачем документи свідчать про набуття ним права власності на зазначені у позові об'єкти нерухомого майна. Відмова державного реєстратора у державній реєстрації прав та їх обтяжень нерухомого майна позивача, перешкоджає останньому в здійсненні ним права розпоряджатися власним майном.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на об'єкт нерухомості, а саме: побутове приміщення літ. А з прибудовою літ. А1 загальною площею 87,7 кв.м., побутове приміщення літ. Б з тамбуром літ. Б1 загальною площею 327,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Світлотехніка" задовольнити.

Визнати за Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 (адреса: 69002 АДРЕСА_2. ідентифікаційний номер НОМЕР_1), право власності на об'єкт нерухомості, а саме: побутове приміщення літ. А з прибудовою літ. А1 загальною площею 87,7 кв.м., побутове приміщення літ. Б з тамбуром літ. Б1 загальною площею 327,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст. ст. 84, 85 ГПК України "23" травня 2017 р.

Суддя Н.А. Колодій

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.