КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2017 р. Справа№ 910/21727/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

секретар судового засідання Найченко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу (вх. № 01-25/1249/17 від 06.03.2017) Товариства з обмеженою відповідальністю «Поряд.ОК. Управління та експлуатація нерухомості» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017

у справі № 910/21727/16 (суддя - Нечай О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Поряд. ОК. Управління та експлуатація нерухомості»

про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені за незалежне виконання грошового зобов'язання

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Ордін О.В., довіреність б/н від 01.03.2017

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (позивач у справі) звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «Поряд. ОК. Управління та експлуатація нерухомості» (відповідач у справі) про стягнення 48 534,64 грн, з яких 17 317,97 грн пені, 1 036,44 грн 3 % річних та 30 180,23 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив грошове зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу №2398/15-ТЕ-41 від 30.12.2014, а саме прострочив оплату вартості отриманого газу, що стало підставою для нарахування, визначеної умовами договору пені та відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційних втрат і 3% річних на суму боргу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Поряд. ОК. Управління та експлуатація нерухомості» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пеню в розмірі 17 317,97 грн, 3% річних в розмірі 1 036,44 грн, інфляційні втрати в розмірі 30 180,23 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378,00 грн.

Приймаючи рішення у справі місцевий господарський суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені, річних та інфляційних втрат за порушення виконання останнім грошових зобов'язань по оплаті вартості отриманого природного газу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Поряд.ОК. Управління та експлуатація нерухомості» подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/21727/16 в частині стягнення пені в розмірі 17 317, 97 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач посилається на невірне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, а саме на необхідність застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені та відповідно прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Поряд.ОК. Управління та експлуатація нерухомості» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі №910/21727/16 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Дикунська С.Я. та призначено розгляд справи на 12.04.2017.

У зв'язку з неявкою у судове засідання 12.04.2017 представників позивача, розгляд справи ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 було відкладено на 24.05.2017.

В судовому засіданні 24.05.2017 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати частково рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 та прийняти нове рішення, яким відмовити у стягненні пені.

Представники позивача у судове засідання 24.05.2017 повторно не з'явились, хоча про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до ст. 98, 64 ГПК України.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні, зокрема, такими обставинами є нез'явлення в засідання представників сторін. Тобто, можливість розгляду справи за відсутності будь-кого із учасників процесу, якщо присутні учасники не заперечують, вирішується суддею.

Беручи до уваги належне повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги, а також те, що участь представників учасників в засіданні суду є правом, а не обов'язком особи, враховуючи закінчення, встановлених ст. 102 ГПК України строків розгляду апеляційної скарги, а також, відсутність заяв та клопотань про відкладення розгляду спору, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача за наявними в ній матеріалами, так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

30.12.2014 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» (позивач у справі, продавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Поряд. ОК. Управління та експлуатація нерухомості» (відповідач у справі, покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2398/15-ТЕ-41 (а.с. 12-21), відповідно до п. 1.1 якого, продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз Україна» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 690,0 тис. куб. м.

У подальшому додатковими угодами були внесені до договору зміни, зокрема, пункт 5.2 у редакції Додаткової угоди № 3 від 15.10.2015 викладено у наступній редакції: «Ціна за 1000 куб. м природного газу становить 1 770,74 грн без урахуванням податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 689,10 грн, крім того ПДВ - 20% - 137,82 грн, всього з ПДВ - 826,92 грн. В структурі тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами, затвердженого постановою НКРЕКП, враховано вартість газу на виробничо-технологічні витрати та власні потреби газорозподільного підприємства. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 2 495,25 грн, крім того ПДВ - 20% - 499 грн, всього з ПДВ - 2 994,30 грн».

У відповідності до п. 6.1. договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами перерахування коштів, затвердженими відповідною постановою уповноваженого органу, та зараховується як оплата за газ, поставлений продавцем покупцю в порядку визначеному нормами чинного законодавства. Сторони погоджуються, що при перерахуванні коштів в призначені посилання на номер договору є обов'язковим. У разі якщо на поточний рахунок із спеціальним режимом використання покупця надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу, покупець зобов'язується здійснити будь-які дії в межах чинного законодавства для виконання п. 6.1 цього договору (п. 6.3 договору).

Відповідно до розділу 11 договору, він набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, позивачем на виконання вищезазначених умов договору поставлено відповідачу протягом січня-грудня 2015 природний газ обсягом 463,929 тис. куб. м на загальну суму 998 903,76 грн, що підтверджується копіями наявних у матеріалах справи актів приймання - передачі природного газу (а.с. 30-41) від 31.01.2015 на суму 125 833,75 грн, від 28.02.2015 на суму 98 145,48 грн, від 31.03.2015 на суму 79 207,90 грн, від 30.04.2015 на суму 65 275,74 грн, від 31.05.2015 на суму 33 835,59 грн, від 30.06.2015 на суму 27 909,88 грн, від 31.07.2015 на суму 24 253,84 грн, від 31.08.2015 на суму 24 029,26 грн, від 30.09.2015 на суму 28 370,99 грн, від 31.10.2015 на суму 108 890,71 грн, від 30.11.2015 на суму 163 042,62 грн, від 31.12.2015 на суму 220 108,00 грн.

З наявних у матеріалах справи банківських виписок по особовому рахунку позивача вбачається, що відповідач здійснював оплату отриманого природного газу несвоєчасно, чим порушив умови договору та права позивача.

У зв'язку з порушенням відповідачем строків оплати вартості отриманого газу позивач звернувся з позовом до суду про стягнення нарахованої пені у відповідності до умов п. 7.2 договору, інфляційних втрат та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України.

Місцевий господарський суд, керуючись ст.ст. 11, 712, 692 ЦК України дійшов вірного висновку, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Як визначено п. 1 ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договором сторони обумовили (п. 6.1 договору) що, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач в ході розгляду справи не спростував обставин щодо порушення строків оплати отриманого природного газу.

Згідно ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням визначених змістом зобов'язання умов (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором або законом правові наслідки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у встановлений договором або законом строк (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Частиною 1 ст. 230 ГК України унормовано, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2. договору встановлено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Колегія суддів дослідивши розрахунок пені, наданий позивачем, вважає, що він здійснений з дотриманням приписів ст. 216, ч.6 ст.232, ст. 343 Господарського кодексу України, ст.549 Цивільного кодексу України, щодо кожного місяця поставки газу окремо з врахуванням здійснених відповідачем оплат, а тому вважає, що висновок місцевого господарського суду про правомірність нарахування позивачем пені є обґрунтованим.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення пені з порушенням строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині пені. Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта з наступних підстав.

Відповідно до ст. 256, п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено правило, згідно якого позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвала Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 про порушення провадження у справі та призначення її до розгляду на 21.12.2016 була направлена сторонам та отримана відповідачем 14.12.2016, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення №810 (а.с. 3), а ухвала суду про призначення судового засідання на 25.01.2017 отримана відповідачем 29.12.2016 відповідно до повідомленням про вручення поштового відправлення №216 (а.с. 105). Окрім того, як вбачається із доданих до позовної заяви документів (фіскального чеку та опису вкладення у цінний лист а.с. 10-11), позивач - ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» при зверненні з позовом до суду направляв на адресу відповідача копію позовної заяви та додатків до неї.

Відтак, колегія суддів зазначає, що відповідач був обізнаний як із змістом позовних вимог, які заявлялись позивачем до нього, так і про призначений судом розгляд справи.

У судове засідання 25.01.2017, на якому Господарським судом міста Києва було винесено рішення у даній справі, представники відповідача не з'явились. Разом з цим станом на 25.01.2017 до суду від відповідача не було надано жодних письмових заяв та клопотань, відзиву на позовну заяву, заяву про застосування строків позовної давності, право на подання яких закріплено господарським процесуальним кодексом України.

В апеляційній скарзі апелянта стверджує, що ним 21.12.2016 на електронну пошту Господарського суду міста Києва було направлено лист з вкладеним до нього клопотанням про відкладення розгляду справи, в якому висловлено намір про подання заяви про застосування строків позовної давності. У зв'язку з такими обставинами, апелянт вважає, що судом першої інстанції було безпідставно не враховано подане клопотання та не було відкладено розгляд справи, а тому стверджує про правомірність заявлення в суді апеляційної скарги заяви про застосування строків позовної давності, яка повинна бути прийнята судом. Так, на підтвердження зазначених доводів, апелянтом додано роздруківку з власної електронної пошти та копію клопотання про відкладення, яке нібито було направлено до суду (а.с. 133-135). Разом з цим, колегія суддів зазначає, що приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Письмовими доказами, згідно ст. 36 ГПК України є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Колегія суддів звертає увагу, що чинними нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено, що інформація з сайту, в даному випадку з електронної пошти особи, роздрукована на паперовому носії може вважатись письмовим доказом, чи взагалі доказом у справі. Оскільки у суду відсутні можливості щодо перевірки достовірності наданого документа, достовірності того, що таким листом було направлено відповідний документ з певним змістом конкретному адресату, відповідності його дійсним обставинам, перевірки повноважень особи, щодо його подання тощо, а тому суд не може приймати такі документи в якості доказу, що підтверджують зокрема обставини звернення 21.12.2016 будь-яким клопотанням до суду.

Окрім того, згідно п. 1.5.1-1.5.4. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28, отримання та відправлення електронних документів здійснюється через офіційні електронні адреси суду. Поштова програма забезпечує збереження інформації про отримані та відправлені повідомлення, а також перевірку повідомлень на наявність шкідливих програмних кодів (вірусів). Працівники апарату суду, відповідальні за офіційне листування електронною поштою, зобов'язані перевіряти електронну поштову скриньку не менше двох разів на день (на початку першої та другої половини робочого дня). Після отримання електронних документів працівники, відповідальні за офіційне листування електронною поштою: 1) перевіряють кожний документ на повноту та відповідність реєстраційних реквізитів, вказаних у темі і вкладеному файлі; 2) у разі отримання електронного документа з порушенням цілісності та автентичності (невідповідність електронного цифрового підпису, наявність шкідливого програмного коду тощо) відправникові електронного документа надсилається відповідне повідомлення, у якому зазначається про необхідність відправлення нового електронного документа; інфікований електронний документ вилучають із папки «Вхідні»; 3) надсилають електронною поштою підтвердження про отримання електронного документа відправнику (якщо про це є запит у листі) або повідомлення про проблеми з його читанням чи про відсутність файлів, що мали бути додані; 4) реєструють електронний документ відповідно до вимог діловодства; 5) пересилають електронний документ керівництву суду, а в разі потреби друкують зміст електронного повідомлення до документа та файли, що були вкладені до нього, та передають їх на розгляд керівництва суду.

Однак, як вбачається з матеріалів справи жодного документа, отриманого 21.12.2016 через електронну адресу Господарського суду міста Києва, канцелярією суду не зареєстровано.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зі змісту документу, на який посилається апелянт в обґрунтування своїх апеляційних вимог (направлене електронною поштою клопотання про відкладення розгляду справи) слідує, що в ньому висловлено лише намір в майбутньому заявити про застосування строків позовної давності, однак намір не є тотожним реальному поданню особою такої заяви до суду.

Таким чином, обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами в розумінні Господарського процесуального кодексу України під час розгляду скарги в суді апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі апелянтом не наведено жодного обґрунтування та не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував існування обставин, що перешкоджали б йому у подачі таких заяв.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач мав можливість взяти участь у розгляді справи під час судового засідання та можливість подання заяви про застосування строків позовної давності до місцевого господарського суду, однак не скористався своїм правом у суді першої інстанції, а тому колегія суддів не приймає заяву відповідача про застосування строків позовної давності щодо вимоги про стягнення пені у зв'язку з порушенням відповідачем порядку на її подання.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені.

Крім стягнення пені позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення 30 180,23 грн інфляційних втрат та 1 036,44 грн 3% річних, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши нарахування 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів вважає наданий позивачем розрахунок арифметично вірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, розраховано у відповідності Листа Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р., Рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 р., з врахуванням позиції п. 1.12 , п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», тому підлягають стягненню на користь позивача в заявленій сумі.

Враховуючи наведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі №910/21727/16 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. При цьому, колегія суддів зазначає, що частиною 1 ст. 4, підпунктом 2 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір підлягає сплаті у розмірі 1,5% від ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом до суду) та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Враховуючи зазначене та ціну позову - 48 534,64, за подання позовної заяви Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» було сплачено судовий збір у встановленому Законом мінімальному розмірі - 1378,00 грн.

Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду встановлено ставку судового збору 110 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви. З огляду на зазначене, при поданні апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 року судовий збір підлягав сплаті у розмірі 1 515,80 (1378,00 грн*110/100), однак, як вбачається з платіжного доручення №3395 від 06.03.2017 при поданні апеляційної скарги апелянт сплатив 1 760,00 грн, тобто сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено Законом.

Оскільки згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», надмірно сплачений судовий збір підлягає поверненню виключно за клопотанням особи, яка його сплати, то відповідно, враховуючи відсутність такого клопотання апелянта, питання щодо повернення Товариству з обмеженою відповідальністю «Поряд. ОК. Управління та експлуатація нерухомості» 244,20 грн надмірно сплаченого судового збору може бути вирішено апеляційним господарським судом лише після подання клопотання відповідно до приписів ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Поряд.ОК. Управління та експлуатація нерухомості» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі №910/21727/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі №910/21727/16 залишити без змін.

3. Справу №910/21727/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська