ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2017 р.Справа № 922/1230/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "Антар 2",с. Червоне, Харківська обл.
до Фермерського господарства "Ваткін", с. Черкаські Тишки, Харківська обл.
про стягнення 134543,90 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність б/н від 03.04.2017р.);

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність б/н від 25.04.2017р.).

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Антар 2",с. Червоне, Харківська обл. (далі за текстом позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фермерського господарства "Ваткін", с. Черкаські Тишки, Харківська обл. (далі за текстом відповідач):

основний борг в сумі 69240,00 грн.;

індекс інфляції в сумі 59458,90 грн.;

3% річних у сумі 5845,00 грн.

Позов мотивовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору на надання послуг № 3/04 від 30.04.2014 р. щодо повного та своєчасного проведення розрахунків за надані послуги.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.04.2017 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 10.05.2017 р.

В судовому засіданні 10.05.2017 р. оголошено перерву до 22.05.2017 р.

В процесі розгляду даної справи відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 14579 від 05.05.2017 р.; а. с. 39-42) в якому просить суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивач всупереч умовам договору не виставляв відповідачу до сплати рахунок-фактуру, в звязку з чим, строк оплати відповідачем за

Аналогічна правова позиція викладена відповідачем також у поданих суду письмових поясненнях (вх. № 16572 від 22.05.2017 р.).

Позивач надав суду письмові пояснення (вх. № 16341 від 19.05.2017 р.), в яких не погоджується з доводам відповідача щодо того, що строк виконання ним своїх зобовязань з оплати не настав, та зазначає, що такий строк визначено сторонами умовами договору № 3/04 від 30.04.2014 р. та не залежить від факту надсилання рахунків-фактур.

На судове засідання 22.05.2017 р. прибули представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримує позицію, викладену в позовній заяві, просить суд її задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, просить суд в його задоволенні відмовити.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 30.04.2014 р. між позивачем, як виконавцем, та відповідачем, як замовником, укладено договір на надання послуг № 3/04 (далі за текстом договір; а. с. 22), за умовами якого виконавець зобовязується за заявкою замовника надати послуги посіву на земельних ділянках замовника (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 2.1 договору, за надані послуги відповідач зобов'язується сплатити за ціною за 1 ГА, відповідно до рахунку-фактури на оплату, за фактично виконані обсяги на підставі акту наданих послуг.

За умовами п. 2.2. договору ціна послуг складає 120,00 грн. за 1 ГА, в т.ч. ПДВ 20,00 грн.

Згідно з п. 2.3. договору, підставами надання послуг є підписаний сторонами договору акт виконаних послуг з зазначенням фактично обробленої кількості ГА.

Відповідно до п. 2.4. договору, розрахунок за надані послуги проводиться шляхом попередньої оплати або протягом семи банківських днів, з дати підписання акту виконаних послуг шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок готівкою в касу підприємства.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2014 р., а за розрахунками до повного їх виконання.

Як свідчать матеріали справи позивач на виконання умов договору надав відповідачу послуги зі посіву на земельних ділянках відповідача у кількості 265 та 312 ГА, про що сторонами складено та підписано акти приймання-передачі наданих послуг № 5/05 від 30.05.2014 р. та № 6/05 від 30.05.2014 р. на загальну суму 69240 грн.

Проте, відповідач надані позивачем послуги не оплатив.

Як свідчать матеріали справи, з метою позасудового врегулювання спору позивач направив на адресу відповідача претензію № 15 від 01.12.2016 р. в якій просив останнього сплатити існуючий борг.

У відповідь, відповідач направив на адресу позивача лист № 41 від 27.12.2016 р. в якому зазначив, що претензія позивача буде розглянута у місячний строк.

Обставини щодо несплати бору в сумі 69240 грн. стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в звязку з простроченням відповідачем виконання зобовязань, позивачем нараховано до стягнення з останнього 59458,90 грн. інфляційних та 5845 грн. річних за період прострочення з 07.06.2014 р. по 20.03.2017 р. (розрахунок суми боргу а. с. 60)

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 901 ЦК України встановлено, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як свідчать матеріали справи, позивач належним чином виконав умови укладеного з відповідачем договору, про що свідчать долучені до матеріалів справи акти приймання-передачі наданих робіт (послуг) № 5/05 та № 6/05 від 30.05.20104 р. (а. с. 23), які підписані уповноваженими представниками сторін.

Строк виконання відповідачем зобовязань з оплати визначено п. 2.4. договору, та є таким, що настав.

Оскільки відповідач не надав суду доказів сплати на користь позивача існуючого за договором № 3/04 від 30.04.2014 р. боргу в сумі 69240 грн., суд приходить до висновку про задоволення позову в зазначеній частині та стягнення з відповідача на користь позивача цього боргу.

Посилання відповідача на те, що строк виконання ним своїх зобовязань з оплати не настав, оскільки позивач не надсилав на його адресу рахунку фактури, суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Як вже було зазначено вище, п. 2.4 договору № 3/04 від 30.04.2014 р. сторонами передбачено, що розрахунок за наданні послуги проводиться шляхом передплати або на протязі семи банківських днів з дати підписання акта виконаних послуг. Враховуючи факт підписання та скріплення печатками підприємств 30.05.2014 р. актів приймання-передачі робіт (послуг), відповідач був зобовязаний здійснити оплату наданих послуг до 10.06.2014 р. включно.

Посилання в п. 2.1. договору на оплату послуг згідно з рахунком-фактурою не спростовують зобовязань відповідача здійснити оплату в строк, визначений сторонами в п. 2.4. договору.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних суд зазначає наступне:

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Факт прострочення відповідачем виконання зобовязань зі заборгованості підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовується.

Зазначене, з урахування вимог ст. 625 ЦК України надає право позивачу на нарахування інфляційних та 3% річних за таке прострочення.

Як вже було зазначено вище, згідно з позовною заявою, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні та річні за період прострочення з 07.06.2014 р. по 20.03.2017 р. (розрахунок суми боргу а. с. 60)

Однак, з урахуванням вимог п. 2.4. договору, відповідач був зобовязаний здійснити оплату за договором до 10.06.2014 р., та вважається таким, що прострочив свої зобовязання з оплати з 11.06.2014 р.

Таким чином, нарахування позивачем інфляційних та річних за період з 07.06.2014 р. по 10.06.2014 р. є безпідставним.

Перевіривши з урахуванням зазначених обставин здійснений позивачем розрахунок, та врахувавши той факт, що суд з урахуванням вимог ст. 83 ГПК України при винесенні рішення позбавлений права виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання сторони, і такого клопотання на адресу суду не надходило, суд приходить до висновку про часткове задоволення відповідної частини позову, та стягнення з відповідача на користь позивача 5764,94 грн. 3% річних та 59458,90 грн. інфляційних втрат за період прострочення з 11.06.2014 р. по 20.03.2017 р.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судовий збір в сумі 2016,96 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фермерського господарства "Ваткін" (адреса: 62400, Харківська обл., Харківський район, с. Черкаські Тишки, вул. Лугова, буд. 53; ) на користь Приватного підприємства "Антар 2" (адреса: 64132, Харківська обл., Первомайський р.-н, с. Червоне, вул. Польова, буд. 1-А; ):

69240,00 грн. основного боргу;

59458,90 грн. інфляційних;

5764,94 грн. 3% річних;

2016,96 грн. судового збору

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.05.2017 р.

Суддя ОСОБА_3