КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2017 р. Справа№ 910/11156/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від позивача : Олійник Д.В. - довіреність №77/1 від 17.11.2015р.

Якимчук О.І. - голова правління, рішення загальних зборів від

22.11.2015р.

від відповідача : Сокол І.В. - довіреність №91/2017/04/24-8 від 24.04.2017р.

розглянувши апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Індикатор-13" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016р.

у справі № 910/11156/16 (суддя Селівон А.М.)

за позовом Житлово-будівельного кооперативу "Індикатор-13"

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про зобов'язання провести перерахунки

В судовому засіданні 17.05.2017р. відповідно до ст. ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016р. Житлово-будівельний кооператив "Індикатор-13" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про зобов'язання провести перерахунок за теплову енергію за період з 01 грудня 2006р. по 31 травня 2015р. включно відповідно до розпорядження КМДА №1245 від 20.06.2002 "Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 року у справі №910/11156/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

В суді апеляційної інстанції розгляд справи відбувався різними колегіями суддів.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу позивача 14.02.2017р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Куксов В.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017р. колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 77 ГПК України у справі оголошувалась перерва, останній раз на 17.05.2017р.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 16.05.2017р., у зв'язку з перебуванням судді Куксова В.В. у відпустці, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.05.2017р. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.05.2017р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 жовтня 1999р. між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", правонаступником якої є ПАТ "Київенерго", (відповідач у справі, енергопостачальна організація за договором) та Житлово-будівельним кооперативом "Індикатор-13" (позивач у справі, абонент за договором) укладено договір № 1640119 на постачання теплової енергії у гарячій воді (надалі договір), предметом якого відповідно до п. 1.1. є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах передбачених договором.

Розділами 3-7 договору сторони погодили, зокрема, права сторін, допуск в експлуатацію систем теплоспоживання абонента, облік теплової енергії, відповідальність сторін, порядок вирішення спорів.

Згідно п. 8.1 договору останній набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.1999 року.

Відповідно до п.п. 8.3 та 8.4 договору припинення дії договору не звільняє абонента від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії договору про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін договору та скріплений печатками підприємств.

Також, сторонами укладено та підписано додатки №№ 1 - 9 до договору, які є його невід'ємною частиною, якими погоджені, зокрема, обсяги постачання теплової енергії "Абоненту", температурний графік роботи тепломереж АК "Київенерго" на опалювальний період 1996-1997рр., тарифи на теплову енергію, порядок розрахунків за теплову енергію, схема абонентської теплотраси, яка знаходиться на балансі абонента, акт розмежування меж балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності сторін, умови припинення подачі теплової енергії, анкетні дані покупця, дані по будинках (спорудах) Житлово-будівельного кооперативу "Індикатор-13".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач за період з 01.12.2006 по 31.12.2010 включно неправомірно визначав вартість теплової енергії за тарифами, затвердженими розпорядженнями Київської міської державної адміністрації № 643 від 30.05.2007, № 520 від 29.04.2009, № 981 від 31.08.2009, №1192 від 15.10.2009, № 1333 від 30.11.2009, № 392 від 31.05.2010, які були визнані незаконними і не чинними з моменту їх прийняття постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 у справі №761/8760/14-а (2-а/761/220/2014) та постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2014 у справі №2а-118/11 (2а/761/4/14), а з 01.01.2011 - за тарифами, які жодними нормативно - правовими актами не затверджувались, у зв'язку із чим завищив вартість теплової енергії на 1 863 539,07 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються саме на зобов'язанні відповідача здійснити перерахунок по Договору № 1640119 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.10.99р. із застосуванням тарифів, що були встановлені саме розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 № 1245, яке втратило чинність, а тому суд дійшов висновку про безпідставність таких вимог щодо періоду з травня 2008р. по 31.05.2015р. включно, оскільки посилаючись на порушення своїх прав внаслідок застосування відповідачем тарифів, визнаних в наступному не чинними, позивач вимагає відновлення своїх прав шляхом зобов'язання відповідача застосувати тарифи, які також є нечинними.

При цьому суд застосував позовну давність до вимог щодо здійснення перерахунку за період з 01.12.06р. по травень 2008р.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до частин 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси, які порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто самостійно визначити, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Виходячи з приписів вищевказаних статей, такий спосіб захисту цивільних прав як зобов'язання провести перерахунок вартості теплової енергії за відповідними тарифами за певний період часу є неефективним способом захисту прав та інтересів, так як не забезпечує їх реального захисту, а задоволення таких позовних вимог не призведе до відновлення порушеного права позивача.

Питання правомірності нарахування вартості теплової енергії за відповідними тарифами повинно вирішуватись при розгляді спору, предметом якого є стягнення заборгованості, з наданням власних розрахунків та тарифів, які повинні були застосовуватися, на думку позивача, у певний період даних правовідносин, і у разі виникнення питань, що потребують спеціальних знань, клопотати про призначення експертизи у справі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що інші доводи і підстави позовних вимог та апеляційної скарги позивача не досліджуються з огляду на встановлення факту обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту прав та інтересів. Відповідні доводи та заперечення щодо них можуть бути предметом розгляду, зокрема, при зверненні позивача з позовом, який буде спрямованим на реальний захист порушених прав.

Неналежність обраного способу судового захисту з огляду на правову позицію Верховного Суду України, згаданій в п. 3 Інформаційного листа №01-8/482 від 13.08.2008р. Вищого господарського суду України "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року", зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги про зобов'язання провести перерахунок за теплову енергію за період з 01 грудня 2006р. по 31 травня 2015р. включно відповідно до розпорядження КМДА №1245 від 20.06.2002 "Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення" задоволенню не підлягають.

У зв'язку з встановленими обставинами, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення клопотань позивача про зупинення провадження у справі до розгляду справи №1-45/2016, що розглядається в порядку конституційного судочинства, про виклик у судове засідання уповноважених представників НКРЕКП для дачі пояснень та про призначення судово-економічної експертизи у справі.

За таких обставин, з огляду на невідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права, судова колегія дійшла висновку про відмову у задоволенні позову з підстав, викладених у постанові Київського апеляційного господарського суду, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Індикатор-13" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016р. у справі №910/11156/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016р. у справі №910/11156/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11156/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

С.А. Гончаров