ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. Справа № 911/693/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші",

с. Матюші Білоцерківського району,

до відповідача ОСОБА_1 сільської ради, с. Матюші Білоцерківського району,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - фізична особа-підприємець ОСОБА_2, м. Біла Церква,

про визнання незаконним та скасування рішення та визнання продовженими договорів оренди

Суддя О.В. Конюх

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_3, уповноважена, довіреність від 13.01.2017;

від відповідача: ОСОБА_4, уповноважений, довіреність від 03.04.2017;

від третьої особи: ОСОБА_4, уповноважений, довіреність від 29.03.2017;

СУТЬ СПОРУ:

позивач товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші" с. Матюші Білоцерківського району, звернувся до господарського суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 сільської ради, с. Матюші Білоцерківського району, в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення тринадцятої сесії сьомого скликання ОСОБА_1 сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 16,24 га та 11,6 га в оренду ФОП ОСОБА_2;

- визнати продовженими договори оренди землі, укладені між товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші" та ОСОБА_1 сільською радою від 05.01.2016 на земельні ділянки площею 16,24 га та 11,6 га, строком на 1 рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки;

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.01.2016 між позивачем ТОВ "Агрофірма "Матюші" та відповідачем ОСОБА_1 сільською радою було укладено Договори про передачу земельної ділянки в оренду строком на один рік. Предметами Договорів є земельна ділянка загальною площею 11,6 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та земельна ділянка загальною площею 16,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться в адміністративних межах ОСОБА_1 сільської ради. Позивачем на адресу відповідача було направлено заяви від 05.01.2017 №№ 3-а, 6/1 про поновлення договорів оренди на новий строк з подальшим наданням згоди на виготовлення технічної документації. Гарантійним листом від 09.02.2017 позивач гарантував виготовлення за власні кошти технічної документації з подальшим укладенням договору оренди на 7 років.

Листом від 10.02.2017 № 02-14/47 ОСОБА_1 сільська рада повідомила ТОВ "Агрофірма "Матюші" про те, що заяви від 05.01.2017 №№ 3-а, 6/1 були розглянуті на засіданні тринадцятої сесії сьомого скликання 09.02.2017, проте рішення щодо вказаних заяв не прийнято. Також, ОСОБА_1 сільською радою із супровідним листом від 24.02.2017 № 02-14/57 направлено на адресу позивача рішення ОСОБА_1 сільської ради тринадцятої сесії від 09.02.2017, яким надано згоду на передачу в оренду, строком на сім років, земельних ділянок загальною площею 11,6 га та 16,24 га ФОП ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться в адміністративних межах ОСОБА_1 сільської ради.

Позивач вважає прийняте рішення ОСОБА_1 сільської ради незаконним, таким, що порушує його переважне право оренди даних земельних ділянок, в звязку з чим просить суд скасувати рішення ОСОБА_1 сільської ради про надання дозволу в оренду, строком на сім років, земельних ділянок загальною площею 11,6 га та 16,24 га ФОП ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться в адміністративних межах ОСОБА_1 сільської ради та визнати продовженими Договори оренди, укладені 05.01.2016 між ОСОБА_1 сільською радою та товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші".

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.03.2017 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №911/693/17 та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 04.04.2017.

31.03.2017 від представника фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до господарського суду Київської області надійшло клопотання про залучення фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

04.04.20167 від товариства з обмеженою відповідальністю "Матюші" до господарського суду Київської області подано додаткові документи із супровідним листом від 04.04.2017.

Ухвалою суду від 04.04.2017 розгляд справи №911/693/17 відкладено на 18.04.2017. Цією ж ухвалою суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізичну особу - підприємця ОСОБА_2.

18.04.2017 від ОСОБА_1 сільської ради до господарського суду Київської області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

18.04.2017 від фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до господарського суду Київської області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 18.04.2017 розгляд справи №911/693/17 відкладено на 15.05.2017.

15.05.2017 від фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до господарського суду Київської області надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог, в яких просить суд відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

15.05.2017 від ОСОБА_1 сільської ради до господарського суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог (у повному обсязі). Свою позицію обґрунтовує тим, що по-перше, позивачем укладались договори оренди на невизначені (без ідентифікаційних ознак) земельні частки, оскільки щодо них не розроблялась технічна документація, не здійснювалось винесення меж в натурі, та, відповідно не присвоювались кадастрові номери. По-друге, договори оренди зареєстровані лише в органі місцевого самоврядування, а не у встановленому законом порядку, відтак на думку відповідача, позивач не має переваженого права на укладення договорів оренди землі.

В судове засідання 15.05.2017 з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи. Представником позивача в судовому засіданні 15.05.2017 подано суду додаткові документи із супровідним листом від 15.05.2017.

Розглянувши позов товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші", с.Матюші Білоцерківського району (далі - ТОВ "АФ «Матюші») до ОСОБА_1 сільської ради, с. Матюші Білоцерківського району (далі по тексту ОСОБА_1 сільрада) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Біла Церква (далі по тексту ФОП ОСОБА_2В.), всебічно та повно вивчивши наявні у матеріалах справи докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Так, 05.01.2016 між територіальною громадою села Матюші в особі ОСОБА_1 сільради (на підставі не витребуваних сертифікатів: КВ №0125268 на ОСОБА_5, КВ №0079695 на ОСОБА_6, КВ №0125290 на ОСОБА_7, КВ №0125259 ОСОБА_8, КВ №0125289 на ОСОБА_9, КВ №0125282 на ОСОБА_10, КВ №0125126 на ОСОБА_11 ) та ТОВ "АФ "Матюші" укладено договір про передачу земельної ділянки в оренду (далі - договір 1), відповідно до умов якого:

- предмет договору: орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах ОСОБА_1 сільської ради;

- об'єкт оренди: в оренду передається земельна ділянка загальною площею 16,24 га в умовних кадастрових гектарах, у тому числі рілля 16,24 га нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 40691,53 грн. за гектар;

- строк дії договору: договір укладено на один рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки. Після закінчення строку договору орендар має переважене право поновлення його на новий строк;

- умови використання земельної ділянки: земельна ділянка передається в оренду для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва;

- прикінцеві положення: цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Цей договір укладено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря, третій в орган,і який провів його державну реєстрацію.

Невід'ємними частинами договору є: план або схема земельної ділянки, акт приймання-передачі об'єкта оренди.

Вказаний договір зареєстрований у ОСОБА_1 сільській раді, про що у державному реєстрі земель вчинено запис 05.01.2016 за №1.

Також, 05.01.2016 між територіальною громадою с. Матюші в особі ОСОБА_1 сільради (на підставі рішень Білоцерківського міськрайонного суду : №2-0-191/2009 від 06.08.2009, №2-0-190/2009 від 06.08.2009, №2-0-199/2009 від 10.06.2009, №2-0-200/2009 від 10.06.2009, №2-0-192/2009 від 29.07.2009 за позовом прокурора Білоцерківського району в інтересах ОСОБА_1 сільської ради Білоцерківського району про визнання відумерлою спадщини після смерті ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 у вигляді земельних часток (паю)) та ТОВ "Агрофірма "Матюші" укладено договір про передачу земельної ділянки в оренду (далі - договір 2), відповідно до умов якого:

- предмет договору: орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах ОСОБА_1 сільської ради;

- в оренду передається земельна ділянка загальною площею 11,6 га в умовних кадастрових гектарах у тому числі рілля 11,6 га, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 40 691,53 за гектар;

- договір укладено на один рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки. Після закінчення строку договору має переважне право поновлення його на новий строк;

- умови використання земельної ділянки: земельна ділянка передається в оренду для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва;

прикінцеві положення: цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Цей договір укладено у трьох примірниках що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий в орендаря, третій в органі, який провів його державну реєстрацію. Невід'ємними частинами договору є: план або схема земельної ділянки, акти приймання-передачі земельної ділянки.

Договір зареєстрований у ОСОБА_1 сільській раді, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №2 від 05.01.2016.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент укладення договорів про передачу земельних ділянок в оренду ) істотними умовами договору оренди землі є : об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Щодо договору 1, суд зазначає.

Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно з пунктом 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 року №122, нерозподілені (не витребувані) земельні частки (паї) передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Системний аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки - частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають лише у розпорядженні відповідних рад та адміністрацій.

Так, згідно договору про передачу земельної ділянки в оренду від 05.01.2016:

- об'єкт оренди по одному договору є земельна ділянка (а не земельна частка - пай) загальною площею 16,24 га в умовних кадастрових гектарах, у тому числі рілля 16,24 га.

Відповідно до ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ч.1 ст.79-1 ЗК України).

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок здійснюється: шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч.3, ч.4 ст. 79-1 Земельного кодексу України).

Суд зазначає, що право власності на такий обєкт нерухомого майна як земельна ділянка є речовим правом, що визначається та регламентується ЦК України, тобто з моменту набуття землею статусу обєкта цивільних прав, щодо неї можливо здійснювати юридично значущі дії (в тому числі і передавати в оренду) - тоді такі відносини стають цивільно-правовими.

В силу ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних частко (паїв)" та згідно п.12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток паїв затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 №122 ОСОБА_1 сільській раді надано право передавати в оренду земельні ділянки, до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч.1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

В той ж час земельною часткою - паєм є умовна частка угідь, які були передані в колективну власність сільськогосподарським підприємствам, така частка не має чітко визначених меж та розміру (розмір визначається в умовних кадастрових гектарах), відтак пай за своєю правовою природою це ще не земельна ділянка як об'єкт цивільних прав, а право вимагати виділення в натурі певної земельної ділянки.

Відтак, ОСОБА_1 сільській раді законом надано право передавати такі землі в оренду, однак згідно вимог законодавства для здійснення законної передачі земельної частки (паю) в оренду, така земельна частка (пай) має бути спочатку сформована як об'єкт цивільних прав.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в договорі 1 про передачу земельну ділянку в оренду від 05.01.2016 відсутня така істотна умова договору як об'єкт оренди, оскільки як вже зазначалось земельна ділянка є об'єктом цивільних прав з моменту її формування та відповідно присвоєння кадастрового номера.

Крім того, суд зазначає, що сторони уклали договір про передачу земельної ділянки в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на 1 рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України строк оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства не може бути меншим як 7 років.

Крім того, ст.13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватись в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в договорі про передачу земельної ділянки в оренду від 05.01.2016 відсутнє належне визначення такої істотної умови як строк дії договору.

Щодо договору 2, суд зазначає, що по-перше, договір 2 також укладений без формування земельної ділянки як об'єкту цивільних прав, без визначення її розміру, меж, без реєстрації в Державному земельному кадастрі та присвоєння кадастрового номера. Крім того, судом досліджені:

рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.08.2009 у справі №20-190/2009, яким визнано спадщину після смерті ОСОБА_13 у вигляді права на земельну частку (пай), що посвідчується сертифікатом на право на земельну частку серії КВ №0079642, розміром 2,32 в умовних кадастрових гектарах відумерлою та передано у власність територіальній громаді с. Матюші Білоцерківського району в особі ОСОБА_1 сільської ради Білоцерківського району Київської області;

рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.08.2009 у справі №2о-191/2009, яким визнано спадщину після смерті ОСОБА_12 у вигляді права на земельну частку (пай), що посвідчується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КВ №0125228, розміром 2,32 в умовних кадастрових гектарах відумерлою та передано у власність територіальної громаді с. Матюші Білоцерківського району в особі ОСОБА_1 сільської ради Білоцерківського району Київської області;

рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.07.2009 у справі №2о-192/2009, яким визнано спадщину після смерті ОСОБА_16 у вигляді права на земельну частку (пай), що посвідчується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії №0079733, розміром 2,32 в умовних кадастрових гектарах відумерлою та передано у власність територіальної громаді с. Матюші Білоцерківського району в особі ОСОБА_1 сільської ради Білоцерківського району Київської області;

рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.06.2009 у справі №2о-199/2009, яким визнано спадщину після смерті ОСОБА_14 у вигляді права на земельну частку (пай), що посвідчується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КВ №0079816, розміром 2,32 в умовних кадастрових гектарах відумерлою та передано у власність територіальної громаді с. Матюші Білоцерківського району в особі ОСОБА_1 сільської ради Білоцерківського району Київської області;

рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.06.2009 у справі №2о-200/2009, яким визнано спадщину після смерті ОСОБА_17 у вигляді права на земельну частку (пай), що посвідчується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КВ №0125209, розміром 2,32 в умовних кадастрових гектарах відумерлою та передано у власність територіальної громаді с. Матюші Білоцерківського району в особі ОСОБА_1 сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Так, вищенаведеними рішеннями суду спадщина, визнана судом відумерлою, перейшла у власність територіальної громади с. Матюші Білоцерківського району в особі ОСОБА_1 сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Суд наголошує, сторонам у справі, що поняття "невитребувані" земельні паї слід розмежовувати із земельними ділянками, власники яких померли і право на земельну частку (пай) яких визнано відумерлою спадщиною.

Так невитребувані земельні паї перебувають лише у розпорядженні ОСОБА_1 сільської ради з можливістю передання їх в оренду, а відумерла спадщина, яка перейшла у власність відповідача, є комунальною власністю, а законодавством України, зокрема Земельним кодексом України передбачено окремий порядок для передачі в оренду земель комунальної власності.

Так, відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договорів оренди від 05.01.2016) передача земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають в комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.2 , ч.3 ст.134 Земельного кодексу України.

Від так, відумерла спадщина, яка рішеннями суду передана у власність відповідача, яка є комунальною власністю повинна передаватись в оренду за результатами проведення земельних торгів (випадки встановлені ч.2., ч.3 ст. 134 ЗК України до вказаних правовідносин не застосовуються).

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності здійснюється на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

В той же час, доказів реєстрації відповідачем права власності на відумерлу спадщину суду не надано.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на момент укладення договору оренди) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку у відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 761 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договору оренди від 05.01.2016) право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Так, суд приходить до висновку, що договори оренди від 05.01.2016 на момент укладення суперечили законодавству України, зокрема ст. 15 Закону України "Про оренду землі", ст.93, 79-1 Земельного кодексу України, ст. 203 Цивільного кодексу України та не містили всіх необхідних визначених законом істотних умов.

Крім того, позивач посилався на те, що договори оренди земельних ділянок від 05.01.2016 реєструються в книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 №119 "Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)" , якою затверджено Порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю). Відтак, на думку позивача реєструвати саме право оренди земельних ділянок не потрібно, оскільки договори оренди земельних ділянок зареєстровані в сільській раді.

З огляду на наведене, суд зазначає, наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, договір про передачу земельної ділянки в оренду від 05.01.2016 (земельна ділянка площею 11,6 га) зареєстрованний у ОСОБА_1 сільській раді, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.01.2016 №2. Договір про передачу земельної ділянки в оренду (земельна ділянка 16,24 га ) від 05.01.2016 зареєстрований у ОСОБА_1 сільській раді, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.01.2016 №1.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 №119 "Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)" пунктом 4 Положення передбачено, що договори оренди реєструються у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв), що ведеться за формою згідно з додатком. Датою реєстрації договору оренди є дата внесення відповідного запису до цієї книги.

Відповідно до частини 5 ст.6 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

В той же час відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції дійсній на момент укладення договорів оренди) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент укладення спірних договорів) обєкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст.4 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі право постійного користування та право оренди земельної ділянки.

Відповідно до абзацу сьомого ч.1 ст.16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі здійснення державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, похідних від права власності, за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на зазначені земельні ділянки, відповідний орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування зобов'язаний одночасно подати до органу державної реєстрації прав чи державному кадастровому реєстратору відповідну заяву про державну реєстрацію права власності держави чи територіальної громади на зазначені земельні ділянки. Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) вважається заявою про здійснення державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на зазначену земельну ділянку.

Згідно зі статтею 11 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)" встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом з тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

Так, суд наголошує, що поняття реєстрація права оренди і реєстрація самого договору оренди є різними поняттями.

Постанова Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 №119 "Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)" , якою затверджено Порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю) встановлює лише сам порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю), однак не звільняє від реєстрації самого права оренди.

За таких обставин, договори оренди земельних ділянок в момент укладення суперечили чинному законодавству, не містили всіх необхідних визначених законом істотних умов, крім того, не було здійснено державну реєстрацію права оренди позивача.

Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) (пункт 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11, пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними).

Поняття неукладеного договору є тотожним договору, що не відбувся. Разом із тим, суд бере до уваги, що договори від 05.01.2016 про передачу земельної ділянки в оренду фактично виконувались: орендар використовував надану орендодавцем землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та сплачував орендну плату.

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 25 червня 2011р. №3-58гс11 та Вищий господарський суд України у постанові від 25.06.2011р. №7/221-09.

Відтак, суд констатує недійсність договорів від 05.01.2016 про передачу земельної ділянки, укладених між позивачем та відповідачем.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Відповідно до п.2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11 реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони.

Разом із тим, строк дії даних договорів сплив 05.01.2017.

Із правової природи оренди, як права користування чужим майном, вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків наслідки недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК України, оскільки використання майна річ безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором.

Виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є підставою для виникнення зобов'язання. Таким чином, закінчення строку договору тягне за собою припинення зобов'язання в силу того, що перестає існувати, власне, його підстава.

У звязку з цим, визнання судом недійсними договорів від 05.01.2016 про передачу земельних ділянок в оренду, укладених між позивачем та відповідачем, унеможливлюється після припинення зобов'язань за ними у звязку із закінченням строку таких договорів. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 23.12.2015р. №3-1143гс15.

Відповідно до частини 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи, що судом констатовано недійсність договорів про передачу земельних ділянок в оренду від 05.01.2016, укладених між територіальною громадою с. Матюші в особі ОСОБА_1 сільської ради та ТОВ «АФ «Матюші», суд відмовляє в задоволені вимоги про визнання продовженими договорів оренди землі від 05.01.2016 укладених між територіальною громадою с. Матюші в особі ОСОБА_1 сільської ради та ТОВ «АФ «Матюші», строком на 1 рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки, оскільки правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, в тому числі і переважного права оренди для позивача (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11).

Окрім наведеного, окремою підставою для відмови в позові є наступне.

Відповідно до положень статті 33 Закону України "Про оренду землі" реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленою цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін. При цьому, частина 1 наведеної норми регламентує переважне право орендаря перед іншими особами на укладення договору оренди землі, частина 6 підстави поновлення договору оренди, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди. У розумінні зазначених приписів для застосування положень частини 1 статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: 1) орендар належним чином виконує свої обовязки за договором; 2) орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; 3) до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; 4) орендодавець упродовж місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення.

Частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено іншу підставу поновлення договору оренди, а саме: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і за відсутності упродовж одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Тобто для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів: 1) орендар продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою; 2) орендар належним чином виконує свої обовязки за договором; 3) відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; 4) сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 25.05.16 у справі №911/1707/15, від 13.04.16 у справі №6-2027цс15, від 25.02.15 у справі №6-219цс14.

На підставі викладеного суд звертає увагу сторін, що частини перша-пята ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (переважне право добросовісного орендаря на укладення договору на новий строк) та частини шоста-девята цієї статті (поновлення договору на той самий строк на тих самих умовах), регламентують різні за змістом та взаємовиключні відносини та одночасне їх застосування є некоректним.

Позивач зазначає, що 05.01.2017 звертався до ОСОБА_1 сільської ради з двома заявами №3А та №6/1 про поновлення договорів оренди землі на новий строк. Крім того, 09.02.2017 позивачем надано відповідачу гарантійний лист, яким ТОВ "Агрофірма "Матюші" гарантувало, що орендна плата за 2017, за невитребувані паї площею 11,6 га та 16,24 га буде сплачена товариством у розмірі 8% від нормативно-грошової оцінки землі.

При цьому суду не надано доказів, що позивач у відповідності до вимог частини третьої ст. 33 Закону України «Про оренду землі» до своїх листів до орендодавця надавав проект додаткової угоди.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що позивач мав намір скористатися правом добросовісного орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк (7 років) що регламентується частинами першою-пятою ст. 33 Закону України «Про оренду землі» ( в редакції Закону від 07.07.2011), що виключає застосування до відносин сторін механізму, передбаченого частинами шостою-девятою цієї статті. Відтак, вимога позивача про визнання договорів оренди продовженими не відповідає дійсним взаємовідносинам учасників провадження.

Відтак, суд вказує, йшлося не про поновлення договору на тих самих умовах на той самий строк, а про укладення договору оренди на інший новий строк, тобто в порядку частин першої та другої ст. 33 Закону України "Про оренду землі", яке за законом може бути здійснено як реалізація преважного права добросовісного орендаря шляхом укладення додаткової угоди.

Разом із тим, по-перше, таке переважне право у позивача відсутнє, оскільки договори оренди укладались з грубим порушенням чинного законодавства, а державна реєстрація права оренди позивача на спірні земельні ділянки взагалі не була здійснена. По-друге, позивачем не дотримано порядку, передбаченого ст. 33 ГПК України, зокрема не було направлено орендодавцю проекту додаткових угод, текст яких не було подано і до матеріалів справи.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені у статті 16 ЦК України та ст. 20 Господарського кодексу України Одним із таких способів є визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству.

Однак позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов'язки сторін таких правовідносин. Фактично вказана вимога є похідною від вимоги про поновлення договорів оренди на той самий строк, оскільки без неї, вимога про скасування рішення сільської ради не буде виконувати функцію захисту порушених прав та законних інтересів позивача. Сам позивач, обґрунтовуючи вимогу про скасування рішення сільської ради від 09.02.2017 «Про надання згоди на передачу в оренду земельних ділянок ФОП ОСОБА_2В.» вказував, що таке рішення порушує його переважне право оренди.

Враховуючи, що судом встановлено відсутність переважного права оренди у позивача та відсутність факту поновлення договорів оренди після 05 січня 2017 року, вимога про визнання незаконним та скасування рішення тринадцятої сесії сьомого скликання ОСОБА_1 сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 16,24 га та 11,6 га в оренду ФОП ОСОБА_2, також не належить до задоволення, оскільки дане оскаржуване рішення не стосується прав та законних інтересів позивача.

Враховуючи вище наведене, суд прийшов до висновку, що в позові товариству з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші" слід відмовити повністю. З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші".

Керуючись статтями 1, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші" у справі № 911/693/17 відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

Повний текст рішення підписано 26.05.2017.

Суддя О.В. Конюх