КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. Справа№ 910/22767/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Зеленіна В.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Бойко С.М.;

відповідача: Петроченко С.О.;

третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Сентекс"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 27.01.2017р.

у справі №910/22767/16 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Дочірнього підприємства "Сентекс"

до Публічного акціонерного товариства "Златобанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімічні технології"

про визнання недійсною частини договору

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "Сентекс" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Златобанк" (далі - відповідач) про визнання недійсною частини договору, а саме: розділу 6 "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя" договору іпотеки від 29.05.2012р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. та зареєстрованого у реєстрі за №2574, який укладений між позивачем та відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний розділ іпотечного договору фактично є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на укладення якого в силу положень п.11.4 Статуту позивача необхідно було отримати погодження Президента позивача, яке отримано не було, у зв'язку з чим оспорюваний розділ іпотечного договору має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та непідтвердженості вимог позивача належними доказами. Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- застереження, що міститься у спірному іпотечному договорі, є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань за договором, в забезпечення якого він укладений;

- застереження про задоволення вимог іпотекодержателя не є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" лише прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками;

- посилання позивача на ст. 18 Закону України "Про іпотеку", що передбачає істотні умови договору, є неправомірним, оскільки у рішенні Президента позивача №3 від 15.05.2012р. надано згоду на укладання договорів поруки, іпотеки та застави щодо майна, яке належить позивачу на праві власності, зокрема нежитлові приміщення 1-го поверху №39-1:-39-13 в літ. А-7 загальною площею 152,00 кв. м., що розташовані в буд. №22 по вул. Римарській у м. Харків, мова йде про основні умови, а не істотні;

- розділ 6 спірного договору іпотеки не призводить до збільшення обсягів зобов'язання іпотекодавця, а лише конкретизує один з можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання зобов'язань за кредитним договором;

- просив застосувати позовну давність до позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2016р., на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімічні технології" (далі - третя особа).

Третя особа підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила суд позов задовольнити.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2017р. у справі №910/22767/16 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2017р. у справі №910/22767/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, зокрема, ст. ст. 65, 180, 207 Господарського кодексу України, ст. ст. 92, 203, 207, 212, 215, 317, 319, 526, 546, 575, 638, 640, 655, 658 Цивільного кодексу України та ст. ст. 1, 6, 18, 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку», а висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду, не відповідають обставинам справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2017р., апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Сентекс" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Алданова С.О., Зеленін В.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2017р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.03.2017р.

20.03.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про необґрунтованість та безпідставність вимог апеляційної скарги позивача, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 21.03.2017р. представники позивача та третьої особи заявили усне клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні з метою надання їм можливості ознайомитися із відзивом відповідача на апеляційну скаргу.

Вказане клопотання було задоволено судом.

В судовому засіданні 21.03.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 06.04.2017р.

04.04.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника у судове засідання, призначене на 06.04.2017р., а також про продовження строку розгляду апеляційної скарги відповідно до ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України.

В судове засідання 06.04.2017р. з'явилися лише представник відповідача та представник третьої особи. Представник позивача не з'явився.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2017р., на підставі ст. ст. 69, 77, 102 Господарського процесуального кодексу України, клопотання позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату та продовження строку розгляду апеляційної скарги було задоволено, розгляд справи відкладено на 27.04.2017р., а також продовжено строк розгляду апеляційної скарги на 15 днів.

25.04.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 27.04.2017р. представник позивача та третьої особи підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній та у додаткових письмових поясненнях позивача підстав, просили суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2017р. у справі №910/22767/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні 27.04.2017р. представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 27.04.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 15.05.2017р.

12.05.2017р. та 15.05.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 15.05.2017р. представники сторін підтримали свої правові позиції по суті спору у даній справі, про які вони зазначали у попередніх судових засіданнях.

Представник третьої особи у судове засідання 15.05.2017р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 15.05.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, надані у попередньому судовому засіданні, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

29.05.2012р. між відповідачем, як банком (кредитодавцем), та третьою особою, як позичальником, було укладено кредитний договір №121/12-KLMV (далі - Кредитний договір) (том справи - 1, аркуші справи - 59-73).

За умовами Кредитного договору (п.1.1) банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови цього договору.

В подальшому протягом 2013-2015 років між відповідачем та третьою особою було укладено низку договорів про внесення змін до Кредитного договору (том справи - 1, аркуші справи - 74-97), якими, серед іншого, коригувався максимальний ліміт заборгованості та кінцева дата погашення кредиту.

Так, в договорі про внесення змін до Кредитного договору №11 від 24.06.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 87) було погоджено, що максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становитиме 5 450 000,00 доларів США.

Згідно з договором про внесення змін до Кредитного договору №19 від 29.01.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 97) кінцевою датою погашення кредиту є 26.02.2015р.

29.05.2012р. між відповідачем, як іпотекодержателем, та позивачем, як іпотекодавцем, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. та зареєстрований в реєстрі за №2574 (далі - Договір іпотеки) (том справи - 1, аркуші справи - 190-192).

За умовами Договору іпотеки (п.п.1.1, 1.2, 1.4) останній забезпечує виконання третьою особою (далі - боржник) зобов'язань, що випливають з укладеного між боржником та іпотекодержателем кредитного договору №121/12-KLMV та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені у майбутньому (далі - основне зобов'язання), за умовами якого боржник зобов'язаний повернути іпотекодержателю кредитні кошти у формі кредитної лінії у гривні та/або доларах США з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 5 200 000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення - 27.12.2013р. включно, сплачувати нараховані проценти за користування кредитними коштами з розрахунку 18% річних за користування кредитними коштами у гривні та 14% річних за користування кредитними коштами в доларах США і можливі неустойки у розмірах та у випадках, передбачених основним зобов'язанням і цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення 1-го (першого) поверху №39-1-:-39-13 в літ.А-7 загальною площею 152,0 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Римарська, 22. Загальна заставна вартість предмету іпотеки дорівнює ринковій і погоджується сторонами в розмірі 3 190 000,00 грн.

В розділі 5 Договору іпотеки викладено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно з п.п.5.1, 5.4 якого іпотекодержатель набуває права задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки у випадках невиконання основного зобов'язання, за порушення порядку їх виконання та в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням, цим договором та чинним законодавством України. Звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

В Розділі 6 Договору іпотеки сторонами було погоджено Застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого сторони цього договору дійшли згоди вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься у цьому Договорі. Визначений цим розділом спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші, встановлені чинним законодавством України, способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Сторони дійшли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі- продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку" та направлення вирученої суми на погашення заборгованості за Основним зобов'язанням. Іпотекодавець за свій рахунок доручає іпотекодержателю підготувати всі необхідні документи для продажу предмета іпотеки (одержання дубліката правовстановлюючого документа, у випадку необхідності, його реєстрації, отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для продажу предмета іпотеки на свій розсуд, визначати суб'єкта оціночної діяльності для оцінки предмета іпотеки, тощо). У випадку прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, застереження в цьому Договорі є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. У випадку прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом реалізації свого права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця про свій намір укласти цей договір. Іпотекодавець має право виконати основне зобов'язання, включаючи усі витрати, понесені Іпотекодержателем та третіми особами у зв'язку з проведенням звернення стягнення на предмет іпотеки, протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цього пункту.

В подальшому до Договору іпотеки були внесені зміни, про що між сторонами договору укладено відповідні правочини про внесення змін.

Зокрема, в договорі про внесення змін до Договору іпотеки від 27.12.2013р. (том справи - 1, аркуш справи - 193) сторони дійшли згоди визначити загальну заставну вартість предмету іпотеки у розмірі 3 200 600,00 грн.

Відповідно до договору про внесення змін до Договору іпотеки від 27.06.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 194) внесено зміни до п.п.1.1, 2.1.3 Договору іпотеки щодо предмету іпотеки.

Позивач зазначав про те, що рішенням Президента товариства позивача №3 від 15.05.2012р. було надано згоду на укладання між позивачем та відповідачем договорів поруки, іпотеки та застави щодо майна, яке належить позивачу на праві власності, зокрема, щодо нежитлових приміщень 1-го поверху №39-1:-39-13 в літ. А-7 загальною площею 152,00 кв. м., розташованих в буд. №22 по вул. Римарській у м. Харків, із визначенням решти основних умов цих договорів на розсуд сторін.

За твердженням позивача, вищезгаданим рішенням №3 від 15.05.2012р. було погоджено укладення договору іпотеки (передачу в іпотеку майна підприємства) з визначенням його істотних умов, встановлених в ст. 18 Закону України "Про іпотеку". Натомість розділ 6 "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя" укладеного між сторонами Договору іпотеки є договором, що надає відповідачу право розпоряджатись майном позивача на власний розсуд, а отже на укладення даного договору, який по суті є окремим договором, необхідно було отримати погодження Президента товариства позивача відповідно до п.11.4 Статуту позивача.

Оскільки таке погодження отримано не було, позивач просив суд визнати недійсним розділ 6 "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя" Договору іпотеки від 29.05.2012р., укладеного між позивачем та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. та зареєстрованого у реєстрі за №2574.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічна правова позиція наведена в п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису наведеної статті правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Як уже зазначалося вище, позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювана частина Договору іпотеки фактично є окремим договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на укладення якого в силу положень п.11.4 Статуту позивача необхідно було отримати погодження Президента товариства позивача.

З цього приводу судом було встановлено наступне.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України).

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 Цивільного кодексу України).

В ст. 1 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз чинного законодавства свідчить про те, що письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

В ст. 11 Статуту товариства позивача визначено органи управління та контролю підприємства (том справи - 1, аркуші справи - 19-32), відповідно до п.п.11.4, 11.6 якого Президент підприємства - одноособовий орган управління, який призначається власником або уповноваженою особою шляхом прийняття відповідного рішення та виконує, зокрема, наступні функції: здійснення контролю за фінансово-господарською діяльністю підприємства, погодження до їх укладання кредитні договори, договори поруки, застави (іпотеки) майна та майнових прав підприємства, договори дарування майна підприємства шляхом прийняття відповідного рішення, погоджує до їх укладання договори (правочини, угоди) про відчуження основних засобів підприємства шляхом прийняття відповідного рішення, погоджує до їх укладання будь-які договори (правочини, угоди) та інші юридичні акти на суму, що перевищує 50% статутного капіталу підприємства за одним таким договором (правочином, угодою) або сукупно за декількома з одним контрагентом за місяць, шляхом прийняття відповідного рішення (копію статуту долучено до позову).

Директор підприємства розпоряджається майном підприємства та укладає цивільно-правові та господарсько-правові договори (угоди, правочини) та інші юридичні акти на суму, що не перевищує 50% статутного капіталу підприємства за одним таким правочином (угодою) або сукупно за декількома з одним контрагентом за місяць; за погодженням з Президентом підприємства розпоряджається майном підприємства та укладає цивільно-правові та господарсько-правові договори (угоди, правочини) та інші юридичні акти на суму, що перевищує 50% статутного капіталу підприємства за одним таким правочином (угодою) або сукупно за декількома з одним контрагентом за місяць; за погодженням з Президентом підприємства укладає кредитні договори, договори поруки, застави (іпотеки) майна та майнових прав підприємства, договори дарування майна підприємства; за погодженням з Президентом підприємства укладає договори (правочини, угоди) про відчуження основних засобів підприємства.

З матеріалів справи вбачається, що у 2012-2014 роках Президентом товариства позивача було прийнято низку рішень, а саме:

- рішенням №3 від 15.05.2012р. (том справи - 1, аркуші справи - 33-34) надано згоду та погодження на укладання, зокрема, договорів іпотеки та застави між позивачем та відповідачем для забезпечення виконання зобов'язань з кредитної угоди на суму 5 200 000,00 дол. США та надання в іпотеку/заставу, в тому числі такого майна, що належить позивачу на праві власності: нежитлові приміщення 1-го (першого) поверху №39-1-:-39-13 в літ.А-7 загальною площею 152,0 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Римарська, 22; уповноважено директора позивача на укладення та підписання від імені позивача договорів поруки, іпотеки, застави з визначенням решти основних умов цих договорів на їх розсуд;

- рішенням №5 від 25.12.2013р. (том справи - 1, аркуші справи - 140-141) надано згоду на укладення та погоджено позивачу укладення договору про внесення змін зокрема до договору іпотеки №2574 від 29.05.2012р.; уповноважено директора позивача на укладення та підписання від імені позивача договорів про внесення змін до договорів поруки, іпотеки, застави з визначенням решти основних умов цих договорів на їх розсуд;

- рішенням №8 від 30.05.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 144) надано згоду на укладення та погоджено позивачу проект договору про внесення змін до договору іпотеки №2574 від 29.05.2012р.; уповноважено директора позивача на укладення та підписання від імені позивача договорів про внесення змін до договорів поруки, іпотеки, застави з визначенням решти основних умов цих договорів на їх розсуд.

Як уже зазначалося вище, позивач вважає, що розділ 6 "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя" укладеного між сторонами Договору іпотеки фактично є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який надає відповідачу, як іпотекодержателю, право розпоряджатись майном позивача на власний розсуд. На укладення такого правочину мав надати погодження Президент товариства позивача, однак рішенням останнього №3 від 15.02.2012р. надано погодження на укладення договору іпотеки (передачу в іпотеку майна підприємства) з визначенням його істотних умов, що встановлені нормами ст. 18 Закону України "Про іпотеку".

З цього приводу судом було з'ясовано, що відповідно до ст. ст. 12, 33, 36 Закону України "Про іпотеку" (тут і далі в редакції, яка була чинною на дату укладення між сторонами Договору іпотеки) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Згідно зі ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним зі способів звернення стягнення на предмет іпотеки, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором. В той же час, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, не є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а лише прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, однак задоволення вимог іпотекодержателя (способом, погодженим сторонами в договорі іпотеки) можливе виключно у зв'язку з настанням обставин, що можуть бути підставами для звернення стягнення на предмет іпотеки, тоді-як саме по собі застереження із визначенням способу задоволення вимог іпотекодержателя не має наслідком автоматичне звернення стягнення на предмет іпотеки. Правова природа договору іпотеки полягає у забезпеченні виконання боржником основного зобов'язання, тобто передання заставодавцем нерухомого майна в іпотеку в будь-якому разі пов'язане з ризиками невиконання чи неналежного виконання боржником зобов'язань, в забезпечення яких укладено договір іпотеки, та імовірністю у зв'язку з цим звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому завчасне погодження сторонами іпотечного договору в момент його укладення умов і про можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (в майбутньому) співвідноситься зі змістом поняття іпотека/застава.

Отже, договір іпотеки, як один із способів забезпечення виконання основного зобов'язання, передбачає можливість відчуження предмету іпотеки за умови настання певних обставин (неналежне виконання боржником основного зобов'язання), тобто, по суті, є договором відчуження з відкладальною умовою.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що Президент товариства позивача, надаючи погодження на укладення договору іпотеки та уповноважуючи директора на укладення та підписання від імені товариства позивача договору іпотеки з правом визначення решти основних умов цього договору на свій розсуд, по суті, усвідомлював можливі наслідки укладення договору іпотеки, зокрема, можливе звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку неналежного виконання основного зобов'язання боржником, тобто можливе відчуження майна у випадку настання таких обставин.

За наведених обставин, передбачене укладеним між сторонами Договором іпотеки іпотечне застереження щодо позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки визначає лише спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а не є окремим договором про відчуження майна.

Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя входить до предмету правового регулювання договору іпотеки, у зв'язку з чим погодження сторонами умов про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом включення до змісту Договору іпотеки відповідного розділу, за відсутності у рішенні Президента товариства позивача №3 від 15.05.2012р. окремого зазначення про погодження на укладення в межах іпотечного договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, за умови, що Президент позивача на підставі вказаного рішення погодив укладення самого договору іпотеки, не може свідчити про укладення спірного розділу 6 Договору іпотеки з порушеннями вимог п.11.4 Статуту товариства.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В п.11.4 Статуту товариства позивача викладено перелік випадків, що потребують погодження з Президентом товариства позивача вчинення певних правочинів. Зокрема, названим пунктом Статуту передбачено, що Президент підприємства погоджує до їх укладання будь-які договори (правочини, угоди) та інші юридичні акти на суму, що перевищує 50% статутного капіталу підприємства за одним таким договором (правочином, угодою) або сукупно за декількома з одним контрагентом за місяць, шляхом прийняття відповідного рішення.

Відповідно до п.8.1 Статуту товариства для забезпечення діяльності підприємства за рахунок внеску власника утворюється статутний капітал, який складається з грошових коштів у розмірі 500 000,00 доларів США, що становить 2 665 900,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами п.1.4 Договору іпотеки (в первісній редакції, до внесення змін до Договору) загальна заставна вартість предмету іпотеки дорівнює ринковій і погоджується сторонами в розмірі 3 190 000,00 грн.

Тобто, вартість майна за Договором іпотеки перевищує 50% статутного капіталу товариства, однак враховуючи встановлену в процесі судового розгляду відсутність підстав вважати розділ 6 укладеного між сторонами Договору іпотеки ("Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя") окремим договором, надане Президентом позивача на підставі рішення №3 від 15.05.2012р. погодження на укладення договору іпотеки дає підстави вважати, що Договір іпотеки в цілому було укладено за погодженням з Президентом товариства позивача.

До того ж, як уже зазначалося вище, в рішеннях Президента товариства позивача №3 від 15.05.2012р., №5 від 25.12.2013р. та №8 від 30.05.2014р., серед іншого, директору позивача було надано повноваження на укладення та підписання від імені позивача договорів поруки, іпотеки, застави, а також договорів про внесення змін до договорів поруки, іпотеки, застави з визначенням решти основних умов цих договорів на їх розсуд.

Відносно посилання позивача на те, що Президент товариства позивача надав погодження на укладення Договору іпотеки з визначенням його істотних умов відповідно до ст. 18 Закону України "Про іпотеку", тоді як оспорюваний розділ 6 Договору іпотеки не входять до переліку , вказаного у названій статті Закону, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В ст. 18 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на момент укладення сторонами Договору іпотеки) іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:

- для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України;

- зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання;

- опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення;

- посилання на видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

В ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Поряд з цим, відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що Законом України "Про іпотеку" дійсно визначено низку умов, які є істотними для цього виду договору. Водночас, зважаючи на норми ст. 638 Цивільного кодексу України, згідно з якими істотними є в тому числі й ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, можна дійти висновку про те, що в момент укладання договору, погоджуючи умови, які виходять за межі визначених законом як істотні, сторони фактично надають їм значення істотних для конкретного договору, що ними укладається. Отже, погодження в межах іпотечного договору умов про задоволення вимог іпотекодержателя, які не визначені Законом України "Про іпотеку", як істотні для такого договору, однак погоджені сторонами добровільно, свідчить про визнання сторонами правочину цих умов як істотних для цього правочину.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, після укладення Договору іпотеки, у 2013-2014 роках між сторонами було досягнуто згоди щодо внесення змін до вказаного Договору, що свідчить про згоду обох сторін із застереженням, викладеним в розділі 6 названого договору.

Як уже зазначалося вище, повноваження директору товариства позивача на укладення договорів про внесення змін в тому числі до спірного Договору іпотеки надано рішеннями Президента товариства позивача №5 від 25.12.2013р. та №8 від 30.05.2014р., що не оспорюється жодною із сторін.

Таким чином, в даному випадку було отримано погодження Президента товариства позивача як на укладення Договору іпотеки (з правом сторін на власний розсуд визначати основні умови цього договору), так і договорів про внесення змін до Договору іпотеки.

Колегією суддів враховано посилання позивача на постанову Вищого господарського суду України від 18.04.2017р. у справі №922/5037/15 і з цього приводу необхідно зазначити наступне.

Передусім, предмет спору у справі №922/5037/15 та у справі №910/22767/16 не є тотожним.

Окрім того, колегією суддів враховано, що преюдиціальне значення не надається обставинам, зазначеним у судових рішеннях касаційної інстанції, оскільки останню не наділено правом, зокрема, встановлювати або вважати доведеними обставини і вирішувати питання, пов'язані з доказуванням (ч.2 ст. 111-7 Господарського процесуального кодексу України), за винятком випадків, коли касаційна інстанція, скасувавши рішення попередніх судових інстанцій, прийняла нове рішення на підставі встановлених ними обставин (аналогічна правова позиція викладена в п.2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

З наданої позивачем копії постанови Вищого господарського суду України від 18.04.2017р. у справі №922/5037/15 вбачається, що останньою не було ухвалено остаточне рішення по суті спору, а скеровано справу на новий розгляд до місцевого господарського суду, у зв'язку з чим обставини, викладені в цій постанові не можуть бути прийняті, як преюдиціальні, тобто такі, що не потребують доведення у межах розгляду справи №910/22767/16.

Колегією суддів враховано, що предметом розгляду у справі №922/5037/15 є вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки за укладеним між сторонами Договором іпотеки від 29.05.2012р. (дійсність розділу 6 якого є предметом дослідження у справі №910/22767/16).

Однак, як уже зазначалося вище, в даному випадку застереження в Договорі іпотеки не є самостійним правочином, а лише умовою договору іпотеки, що визначає один з можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Водночас, іпотекодержатель має право застосувати інші способи звернення стягнення на іпотеку передбачені в Законі України «Про іпотеку» та в Договорі іпотеки. Зокрема, про можливість у судовому порядку визнання права власності на предмет іпотеки у випадку порушення основного зобов'язання зазначено в постанові Верховного Суду України від 27.04.2017р. у справі №6-679цс17.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

За результатами перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено існування обставин, з якими законодавець пов'язує недійсність правочину (в даному випадку розділу 6 Договору іпотеки), а тому позов не підлягає задоволенню.

Колегією суддів враховано заяву відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог (том справи - 1, аркуш справи - 231) і з цього приводу судом було встановлено наступне.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки в процесі перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, позовна давність не підлягає застосуванню.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду та на підтвердження правомірності заявлених ним вимог.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2017р. у справі №910/22767/16 прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Сентекс" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2017р. у справі №910/22767/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.01.2017р. у справі №910/22767/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22767/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її прийняття до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

В.О. Зеленін