КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2017 р. Справа№ 5011-71/10472-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: Боліщук Р.А. (дов. від 09.09.2016 р.);

від відповідача 2: не з'явився;

від ДВС:Гуріна Д.І. (дов. № 775/20.3-03 від 29.12.2016 р.);

Розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "ВІПОС"

на ухвалу господарського суду міста Києва від 04.04.2017 року

у справі № 5011-71/10472-2012 (колегія суддів, головуючий суддя Морозов С.М., судді: Марченко О.В., Підченко Ю.О.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"

до 1. товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "ВІПОС"

2. приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "ВІПОС"

про стягнення 21 284 349,55 грн.

ВСТАНОВИВ:

27.07.2012 р. публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про солідарне стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" та приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" суми заборгованості в розмірі 21 284 349,55 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.11.2012р., яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2013 р., у справі № 5011-71/10472-2012 позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" задоволено повністю: стягнуто, солідарно, з товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" та приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" на користь публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за генеральною кредитною угодою № 010/03-022/032 від 26.04.2007р., кредитними договорами № 010/03-022/032/012 від 04.02.2008р. та № 010/03-022/032-1 від 26.04.2007 р. у загальній сумі, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.07.2012р. складає 21 284 349 грн. 55 коп.

15.03.2013р. господарським судом міста Києва було видано наказ на примусове виконання рішення від 28.11.2012р., яке набрало законної сили 27.02.2013 р. відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 5011-71/10472-2012.

09.03.2017р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відповідно до якої скаржник просить суд визнати незаконною бездіяльність органу виконання судових рішень, яка полягає у не вчиненні передбачених законом дій щодо закінчення виконавчого провадження № 44812671 та зобов'язати орган виконання судових рішень винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 44812671.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.04.2017 р. у справі № 5011-71/10472-2012 відмовлено в задоволенні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Мотивуючи ухвалу, суд першої інстанції зазначив, що оскільки примусове виконання наказу суду від 15.03.2013р. здійснювалися відносно солідарних боржників (відповідача-1 та відповідача-2), закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 та ч. 5 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", у зв'язку з визнанням одного з боржників банкрутом призведе до невиконання судового рішення та порушення права позивача (стягувача) на мирне володіння своїм майном (грошові кошти, присуджені судовим рішенням), а тому суд приходить до висновку, що подальші виконавчі дії мають бути здійснені відносно іншого солідарного боржника до встановлення підстав для завершення виконавчого провадження, передбачених законом.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 04.04.2017 р. у справі № 5011-71/10472-2012 та постановити нове рішення, яким скаргу ТОВ «Автомобільний завод «Віпос» на бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав на те, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не прийняв до уваги, що юридична особа товариство з обмеженою відповідальністю «Автомобільний завод «Віпос» ліквідовано, про що наявний запису Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що є підставою для державного виконавця винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 44812671.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2017 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" та порушено апеляційне провадження у справі № 5011-71/10472-2012.

03.05.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшло повідомлення.

В судове засідання 11.05.2017р. представники позивача та відповідача 2 не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомленні належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 13.08.2008 р. № 01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року „Про деякі питання застосування норми Господарського процесуального кодексу України").

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників позивача та відповідача 2, за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні 11.05.2017 року представник відповідача 1 апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати.

В судовому засіданні 11.05.2017 року представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вказав на те, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників відповідача 1 та департаменту ДВС, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням господарського суду міста Києва від 28.11.2012р., яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2013 р., у справі № 5011-71/10472-2012 позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" задоволено повністю: стягнуто солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" та приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" на користь публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за генеральною кредитною угодою № 010/03-022/032 від 26.04.2007р., кредитними договорами № 010/03-022/032/012 від 04.02.2008р. та № 010/03-022/032-1 від 26.04.2007 р. у загальній сумі, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.07.2012р. складає 21 284 349 грн. 55 коп. (том 2, а.с. 52).

15.03.2013р. господарським судом міста Києва було видано наказ на примусове виконання рішення від 28.11.2012р., яке набрало законної сили 27.02.2013 р., відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 5011-71/10472-2012. (том 2, а.с. 111)

23.09.2014 р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 44812671 з виконання наказу господарського суду міста Києва від 15.03.2013 р. у справі №5011-71/10472-2012 про стягнення з боржника 1- товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" та боржника 2 - приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" на користь стягувача - публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованості за генеральною кредитною угодою № 010/03-022/032 від 26.04.2007р., кредитними договорами № 010/03-022/032/012 від 04.02.2008р. та № 010/03-022/032-1 від 26.04.2007 р. у загальній сумі, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.07.2012р. складає 21 284 349 грн. 55 коп. (том 6, а.с. 49).

Як зазначає скаржник та вказане підтверджується матеріалами справи, постановою господарського суду Херсонської області від 30.08.2016р. у справі № 923/98/14 товариство з обмеженою відповідальністю «Автомобільний завод «Віпос» визнано банкрутом та відкрито стосовно нього ліквідаційну процедуру, про що зроблено відповідне оголошення на сайті Вищого господарського суду України від 31.08.2016р. за № 34927. (том 6, а.с. 11-15).

Проте, на думку скаржника, державний виконавець не вчиняв дій щодо закриття виконавчого провадження, відповідно до вимог ч.4 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

Скарга відповідача-1 мотивована тим, що виконавче провадження з примусового виконання наказу суду від 15.03.2013р. у даній справі у зв'язку з визнанням його банкрутом підлягає закінченню на підставі п. 8 ч. 1 ст. 39 закону України "Про виконавче провадження", натомість, як зазначає скаржник, на неодноразові звернення ліквідатора та його представників до органу виконання судових рішень з відповідними заявами, державним виконавцем не вчинено жодних дій щодо закінчення виконавчого провадження № 44812671, що, на думку відповідача-1, є порушенням його прав як сторони виконавчого провадження.

Відмовляючи в задоволенні скарги на бездіяльність державного виконавця суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскільки примусове виконання наказу суду від 15.03.2013р. здійснювалися відносно солідарних боржників (відповідача-1 та відповідача-2), закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 та ч. 5 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку з визнанням одного з боржників банкрутом призведе до невиконання судового рішення та порушення права позивача (стягувача).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Як передбачено нормами діючого законодавства, зокрема ст. 129-1 Конституції України та ст. 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Як унормовано статтею 116 ГПК України - виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Водночас, відповідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" № 14 від 26.12.2003р. стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів тільки до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього закону (стаття 19 закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин)).

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (чинній на момент винесення наказу) передбачено, що у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз'яснено, що якщо кілька відповідачів, до яких було пред'явлено вимогу, солідарно відповідають за зобов'язанням, господарським судом може бути видано один наказ, в якому зазначається, що право стягнення є солідарним (частина друга статті 18 Закону України "Про виконавче провадження").

Як вже зазначалось, 15.03.2013р. господарським судом міста Києва було видано наказ на примусове виконання рішення від 28.11.2012р., яке набрало законної сили відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2013 р., у справі № 5011-71/10472-2012., з якого вбачається, що судом першої інстанції було видано один наказ про солідарне стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" та приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" на користь публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованості за генеральною кредитною угодою № 010/03-022/032 від 26.04.2007р., кредитними договорами № 010/03-022/032/012 від 04.02.2008р. та № 010/03-022/032-1 від 26.04.2007 р. у загальній сумі, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.07.2012р. складає 21 284 349 грн. 55 коп.

Згідно з ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Як видно з матеріалів справи, 23.09.2014р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 44812671 стосовно двох боржників - товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" та приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" про солідарне стягнення заборгованості за наказом господарського суду міста Києва від 15.03.2013 р. у справі № 5011-71/10472-2012.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Згідно з ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Жодний солідарний боржник, навіть той, який частково виконав зобов'язання, не вибуває із зобов'язального правовідношення до моменту повного погашення вимог кредитора. Тільки стовідсоткове задоволення вимог кредитора припиняє зобов'язання між ним та солідарними боржниками.

Таким чином, солідарний обов'язок боржників припиняється лише у разі виконання такого обов'язку у повному обсязі та не залежно від того, яким з боржників виконано цей обов'язок.

Постановою господарського суду Херсонської області від 30.08.2016р. у справі № 923/98/14 ТОВ «Автомобільний завод «Віпос» визнано банкрутом та відкрито стосовно нього ліквідаційну процедуру, про що зроблено відповідне оголошення на сайті Вищого господарського суду України від 31.08.2016р. за № 34927.

Відомості про перебування боржника (відповідача-1) в процесі припинення за вказаним судовим рішенням також внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 49 закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що боржник (відповідач-1) неодноразово звертався до органу виконання судових рішень з заявами про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 49 закону України "Про виконавче провадження".

05.10.2016р. набрав законної сили Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, відповідно до п. п. 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень якого рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до п. 8 ч. 1 та ч. 5 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" (чинна редакція) виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 8 частини першої цієї статті, разом з виконавчим документом надсилається до господарського суду, який прийняв постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Статтею 40 Закону України "Про виконавче провадження" (чинна редакція) передбачено, що виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, закінчення виконавчого провадження за заявою одного з боржників на підставі того, що його визнано банкрутом, включає можливість знову розпочати виконавче провадження щодо іншого боржника, що суперечить ст. 543 ЦК України, оскільки солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Крім того, як було зазначено вище, чинним законодавством України встановлено принцип обов'язковості виконання судових рішень.

Виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тоді як у даній справі судове рішення не виконано.

За змістом статей 1, 8 Конституції України Україна є правова держава. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 р. ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відтак, присудженні до стягнення рішенням у даній справі грошові кошти, є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирне володіння яким з моменту винесення наведеного рішення гарантується ст. ст. 1, 8, 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

При цьому, в рішеннях у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р. та "Ясіуньєне проти Латвії" від 06.03.2003 р. Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої статті 1 Протоколу № 1.

Колегія суддів зазначає, що примусове виконання наказу суду від 15.03.2013р. відповідно до ст. 543 ЦК України здійснювалось відносно солідарних боржників (відповідача-1 та відповідача-2), а тому закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 та ч. 5 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку з визнанням одного з боржників банкрутом призведе до невиконання судового рішення та порушення права позивача (стягувача) на мирне володіння своїм майном (грошові кошти, присуджені судовим рішенням), у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що подальші виконавчі дії мають бути здійснені відносно іншого солідарного боржника до встановлення підстав для завершення виконавчого провадження, передбачених законом.

За таких обставин, господарський суд приходить до висновку, що дії органу виконання судових рішень узгоджуються з положеннями закону України "Про виконавче провадження".

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів зазначає, що вимоги скаржника про визнання незаконною бездіяльність органу виконання судових рішень, яка полягає у не вчиненні передбачених законом дій щодо закінчення виконавчого провадження № 44812671 та зобов'язання органу виконання судових рішень винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 44812671 є неправомірними та такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому судом першої інстанції правомірно було залишено скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду, з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали, наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законну і обґрунтовану ухвалу, яка відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується з ухвалою господарського суду міста Києва від 04.04.2017 року у справі № 5011-71/10472-2012, підстав для її скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "ВІПОС" на ухвалу господарського суду міста Києва від 04.04.2017 року у справі № 5011-71/10472-2012 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду міста Києва від 04.04.2017 року у справі № 5011-71/10472-2012 залишити без змін.

Матеріали справи № 5011-71/10472-2012 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко