ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16.05.2017 Справа № 905/662/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Курило Г.Є.

при секретарі судового засідання Кащеєві А.О.

розглянувши матеріали справи

за позовом: Керівника Артемівської місцевої прокуратури Донецької області, м.Бахмут

до відповідача 1: Бахмутської міської ради Донецької області, м.Бахмут

до відповідача 2: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Бахмут

про визнання незаконним та скасування п.1.6 рішення Артемівської міської ради №6/74-1331 від 25.11.2015, визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту від 10.12.2015, зобов'язання повернути земельну ділянку

За участю представників сторін:

прокурор (позивач): Крупська К.М. - за посвідченням

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

Суть спору: Позивач, керівник Артемівської місцевої прокуратури Донецької області, м.Бахмут, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідачів, Бахмутської міської ради Донецької області, м.Бахмут та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Бахмут про визнання незаконним та скасування п.1.6 рішення Артемівської міської ради №6/74-1331 від 25.11.2015, визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту від 10.12.2015, зобов'язання повернути земельну ділянку.

В обґрунтування вимог Керівник Артемівської місцевої прокуратури Донецької області посилається на рішення Артемівської міської ради №6/74-1331 від 25.11.2015, на підставі якого 10.12.2015 між відповідачами укладено договір про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Артемівська. Прокурор зазначає, що вказане рішення ради від 25.11.2015 суперечить вимогам чинного законодавства, а договір сервітуту від 10.12.2015, укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки фактично підміняє договір оренди земельної ділянки, і тому підлягає визнанню недійсним. В позовній заяві прокурор мотивував звернення з позовом потребою захистити інтереси держави, яка надала органам місцевого самоврядування право розпорядження землями територіальних громад в порядку та спосіб, передбачені Земельним Кодексом України.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 23.03.2017 порушено провадження по справі № 905/662/17.

В судових засіданнях уповноважена особа прокуратури підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач 1, Бахмутська міська рада Донецької області, м.Бахмут у судові засідання не з'явився, через канцелярію суду 05.04.2017 надав відзив на позовну заяву від 29.03.2017 №01-0481-08, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі. В обґрунтування відповідач 1 посилається на те, що статтею 100 ЗК України закріплено право вимоги земельного сервітуту у формі особистого сервітуту не лише власникам (володільцям) земельних ділянок, але і іншим особам. Крім того, статтею 99 ЗК України передбачена можливість встановлення сервітуту для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), у зв'язку з чим Артемівська міська рада прийняла рішення №6/74-1331 від 25.11.2015 "Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки комунальної власності територіальної громади м. Артемівська" у межах повноважень, визначених Законом та у спосіб передбачений чинним законодавством та регламентом Бахмутської міської ради. Також, відповідач 1 посилається на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)», яким пункт «в» статті 99 ЗК України викладено у новій редакції, а саме надано право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), тобто згідно вказаної норми Закону власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, а також посилається на статті 12, 99 та 100 ЗК України, статті 401-404 ЦК України, якими, на думку відповідача 1, надано право територіальній громаді Бахмутської міської ради на розміщення тимчасових споруд особам, які цього вимагають, без обов'язкових ознак таких осіб, як власників чи користувачів (володільців) земельних ділянок, шляхом укладання договору строкового сервітуту без проведення земельних торгів (аукціонів). Відповідач 1 зазначає, що доказів порушення прав територіальної громади чи інтересів держави позов не містить, заявлений позов є втручанням органу державної влади у здійсненні органом місцевого самоврядування наданих останньому владних повноважень, а також прокурором не зазначено та не обґрунтовано відсутність органу державної влади чи місцевого самоврядування з питань, які є предметом позову. Відповідач 1 додатково зауважує, що вимога про звільнення земельної ділянки відповідачем 2, з огляду на наявність у останнього діючого дозволу, буде порушенням права на розміщення пересувної торгової тимчасової споруди.

Також, 05.04.2017 та 19.04.2017 через канцелярію суду від відповідача 1 надійшли до суду заяви, в яких відповідач 1 просить суд розглянути справу у відсутності його представника. Суд задовольняє означені заяви відповідача 1.

15.05.2017 електронною поштою суду від відповідача 1 надійшла заява від 15.05.2017 №01-0739-08, в якій відповідач 1 надав додаткові пояснення та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В зазначеній заяві зазначено, з посиланням на лист Департаменту містобудування, архітектури та планування територій Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлового-комунального господарства України від 23.11.2016 №8/14.1-1237-16, що порядок розміщення ТС регламентуються Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, пунктом 1.4. якого передбачено, що розміщення споруд для здійснення підприємницької діяльності несе тимчасовий характер, а в пунктом 2.1 визначено, що підставою для встановлення ТС є наявність паспорту прив'язки. Разом з тим, відповідно до пункту «в» статті 99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення земельних сервітуту на право на розміщення тимчасових споруд.

24.04.2017 через канцелярію суду від Керівника Артемівської місцевої прокуратури Донецької області надійшли пояснення на відзив Бахмутської міської ради Донецької області, в яких зазначає, що вважає доводи відповідача1, викладені в обґрунтування своїх заперечень, необґрунтованими з огляду на норми законодавства.

Відповідач 2 у судові засідання не з'являвся, своєї позиції до відома суду не довів та не надав витребуваних документів, хоча про судові засідання повідомлявся належним чином шляхом своєчасного надсилання ухвал за адресою місцезнаходження, визначеною за матеріалами справи та відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, достовірність яких (відомостей) презумується ст. 10 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань". В матеріалах справи наявні повідомлення про вручення ухвал суду відповідачу 2.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомлених представників сторін у світлі приписів ст. ст. 4-3, 22, 33 та 77 цього Кодексу істотним чином не впливає на таку кваліфікацію і не перешкоджає розгляду справи.

Розгляд справи відкладався на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, строк розгляду справи продовжувався на 15 днів на підставі ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Перед початком розгляду справи по суті прокурора було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 29 Господарського процесуального кодексу України

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд встановив.

22.10.2014 на замовлення відповідача 2, Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 Управлінням муніципального розвитку Артемівської міської ради виданий Паспорт прив'язки пересувної торгової тимчасової споруди № 15 для роздрібної торгівлі продовольчими товарами по АДРЕСА_1 у м. Артемівськ, дійсний до 22.10.2017.

25.11.2015 Артемівською (на даний час Бахмутською) міською радою було прийнято рішення №6/74-1331 "Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки комунальної власності територіальної громади м. Артемівська", відповідно до п. 1.6 якого Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 встановлено земельний сервітут на земельну ділянку площею 0,0025 га (кадастровий номер НОМЕР_2) по АДРЕСА_1 у м. Артемівськ, для розміщення та обслуговування тимчасової споруди, цільове призначення - роздрібна торгівля продовольчими товарами, терміном до 22.10.2017.

Відповідно до п. 4. зазначеного рішення фізичну особу - підприємця зобов'язано звернутись до реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції Донецької області для проведення в установленому порядку державної реєстрації інших речових прав на відповідні земельні ділянки.

10.12.2015 між Артемівською міською радою (власник, відповідач 1) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (сервітуарій, відповідач 2) було укладено договір про встановлення земельного серветуту на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Артемівська (далі - Договір), предметом якого є надання на праві земельного сервітуту земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0025га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, для розміщення та обслуговування тимчасової споруди, цільове призначення - роздрібна торгівля продовольчими товарами (п. 1.1. договору).

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить: 23634,50 грн. (945,38 грн. за 1м2) (п. 1.4. договору).

Термін дії договору встановляється з моменту його державної реєстрації до 22 жовтня 2017 року (п.2.1. договору).

Плата за користування земельною ділянкою обчислюється Власником згідно цього договору, дорівнює сумі орендної плати та вноситься у грошовій формі один раз на рік не пізніше 1 лютого поточного року за попередній рік (п.3.1. договору).

Згідно п. 6.2 договору передача земельної ділянки сервітуарію здійснюється за актом приймання-передачі об'єкту сервітуту.

В п.10.1 договору зазначено, що право земельного сервітуту виникає після підписання цього договору сторонами з дати його державної реєстрації в порядку,встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку.

Договір підписаний представниками обох сторін та скріплений відбитками їх печаток.

01.02.2016 земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0025га, яка розташована за адресою: м. Артемівськ, АДРЕСА_1 була передана фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 за актом приймання-передачі земельної ділянки щодо якої встановлено земельний сервітут.

Право сервітуту за договором було зареєстровано 01.02.2016 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 395 Цивільного кодексу України, сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 Земельного кодексу України, встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 статті 404 ЦК України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, зокрема, право розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) (ст.99 ЗК України).

Отже, правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок, а саме між власником земельної ділянки, яка має бути обтяжена сервітутом, тобто, між особою, яка зобов'язана надати свою земельну ділянку в обмежене користування, і особою, яка вимагає встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна) і якій належить право на встановлення земельного сервітуту.

Тобто, земельний сервітут може бути встановлений в тому числі і для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту, однак сторонами не доведено неможливість задоволення своїх потреб в користуванні земельною ділянкою іншим способом, ніж встановлення сервітуту.

Таким чином, будь-яких підстав для визнання між сторонами прав на встановлення сервітуту не існувало.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011.

Пунктом 1.11. Порядку передбачено, що розміщення тимчасових споруд під час проведення ярмарок, державних та місцевих святкових, урочистих масових заходів на строк проведення таких заходів здійснюється у порядку, встановленому органами місцевого самоврядування.

Отже, Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. № 244 не передбачено укладення договору особистого строкового земельного сервітуту для розміщення тимчасовою споруди, як і повноважень органів місцевого самоврядування щодо встановлення порядків та правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, крім як під час проведення ярмарок, державних та місцевих святкових, урочистих масових заходів на строк проведення таких заходів.

Згідно п.2.2. Порядку замовник, який має намір встановити ТС звертається до відповідного виконавчого органу із відповідною заявою у письмовій формі про можливість встановлення ТС.

До заяви додається вичерпний перелік документів, графічні матеріали з зазначенням бажаного місця розташування ТС, виконані замовником у довільній формі та топографічній основі М 1:500 креслення контурів тимчасової споруди з прив'язкою до місцевості, реквізити замовника (п.2.3. Порядку).

Пунктами 2.4 та 2.5. Порядку визначено, що орган з питань містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності) будівельним нормам та повідомляє про результати відповідності замовника. Тобто на даному етапі відповідний орган з питань містобудування та архітектури визначає лише можливість розміщення ТС на певній території населеного пункту згідно будівельних норм даної місцевості та комплексної схеми розміщення певного населеного пункту.

Подальші дії для розміщення ТС визначаються п.2.6. Порядку, яким передбачено, що для оформлення паспорта прив'язки замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із заявою щодо оформлення паспорта прив'язки ТС, до якої наряду з іншими документами надає схему розміщення ТС, що затверджено Додатком 1 Порядку. Додаток 1 Положення містить форму схеми розміщення ТС з вказівкою площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування. Звідси випливає, що перш ніж оформити паспорт прив'язки, суб'єкт господарювання має отримати документи на землекористування (процедура їх отримання визначається іншими нормативно-правовими актами) і лише після їх отримання він може звертатися за оформленням паспортів прив'язки.

Документи, що подаються для отримання паспорта прив'язки, мають містити дані щодо розміру земельних ділянок, які вносяться на підставі отриманих суб'єктом господарювання документів на право користування земельною ділянкою (п.2.6. додаток 1 Порядку).

Відповідно до п.2.27 Порядку внесення таких даних без наявних документів на право землекористування тягне за собою анулювання паспорта привязки. Таким чином, розміщення тимчасових споруд і оформлення земельних ділянок у користування є різними за змістом питаннями, які регулюються різними нормативно-правовими актами.

Саме до таких висновків прийшов і Київський апеляційний адміністративний суд розглядаючи апеляційну скаргу на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.04.2012 (справа № 2а-3088/12/2670 за адміністративним позовом про визнання недійним наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011, яким затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 № 1330/20068).

Тому твердження відповідача 1, що підставою для встановлення тимчасової споруди є саме паспорт прив'язки тимчасової споруди, а отже у відповідача 2 була підстава для розміщення своєї тимчасової споруди є безпідставним.

Проаналізувавши умови договору від 10.12.2015 про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Артемівська, господарський суд дійшов висновку, що зміст договору та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут, оскільки цей договір не спрямований на реальне настання наслідків, що ним обумовлені; натомість, умови спірного договору передбачають передачу відповідачу 2 права користування земельною ділянкою, належного відповідачу 1, що є характерною ознакою договору оренди земельної ділянки.

Згідно ч. 1 ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України передбачено, що у разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9 зазначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Аналогічні положення містяться в п. 3.11 постанови ВГСУ від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як визначено в ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Отже, виходячи з вищезазначеного, спірна земельна ділянка могла бути передана в оренду з дотриманням процедури визначеної законодавством.

Проведення земельних торгів щодо земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них здійснюється за рішенням організатора земельних торгів, у якому зазначаються: перелік земельних ділянок або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами; стартова ціна лота; строк та інші умови користування земельною ділянкою у разі набуття права користування земельною ділянкою на земельних торгах; особа, уповноважена організатором земельних торгів на укладення договору купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки, яка або право на яку виставляється на земельні торги. (згідно з ч.4 ст. 135 Земельного кодексу України).

Частиною 5 ст.135 Земельного кодексу України, визначено, що земельні торги проводяться відповідно до договору між організатором земельних торгів та їх виконавцем. Фінансування організації та проведення земельних торгів здійснюється організатором земельних торгів або їх виконавцем відповідно до договору, укладеного між ними, у тому числі за рахунок реєстраційних внесків учасників земельних торгів.

Аналізуючи матеріали справи, суд зазначає, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам законодавства щодо надання в користування земельної ділянки. При цьому, судом береться до уваги, що відповідачу фактично було надано в користування земельну ділянку поза процедурою торгів, та за відсутності відповідного рішення власника земельної ділянки.

Враховуючи вищенаведені положення та обставини справи, укладений між відповідачами договір від 10.12.2015 про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Артемівська є недійсним, а правовим наслідком недійсності даного договору має бути повернення відповідачем 2 на користь відповідача 1 отриманої за недійсним договором земельної ділянки.

Крім того, згідно ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Як було встановлено судом, рішенням Артемівської (на даний час Бахмутською) міської ради №6/74-1331 від 25.11.2015 відповідач 1 фактично передав земельну ділянку, що розташована під тимчасовою спорудою в оренду відповідачу 2 без врахування вимог ст.ст.124, 134 Земельного кодексу України.

Вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування п.1.6 рішення Артемівської міської ради №6/74-1331 від 25.11.2015, суд розуміє, як такі, що не відповідають вимогам Закону, тому підлягають захисту шляхом визнання незаконним.

Відповідно до ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності в нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому випадку прокурор набуває статусу позивача.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України.

Разом з тим ст.ст. 6, 9, 10 зазначеного Закону, якими передбачено повноваження згаданого органу, визначено способи здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, а також встановлено повноваження державних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель, не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння.

Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 № 459/2011.

Органи Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру України також на мають повноважень на звернення до суду з позовами цієї катергорії.

Незаконна передача земельних ділянок у користування порушує державні інтереси та перешкоджає законному розпорядженню земельними ділянками.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до господарського суду, прокурор пред'являє цей позов у інтересах держави як позивач правомірно.

Оскільки у відповідності до абз.2 ч.2 ст. 84 Господарського процесуального кодексу України при задоволенні позову в резолютивній частині рішення вказується строк вчинення дій, суд встановлює строк дії протягом 30 календарних днів з моменту набрання цим рішенням законної сили.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на відповідачів пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст.1, 2, 4-2, 4-3, 4-6, 12, 15, 20, 22, 29, 32-34, 36, 43, 49, 75, 77, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р I Ш И В :

Позовні вимоги Керівника Артемівської місцевої прокуратури Донецької області, м. Бахмут до Бахмутської міської ради Донецької області, м. Бахмут та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Бахмут про визнання незаконним та скасування п.1.6 рішення Артемівської міської ради №6/74-1331 від 25.11.2015, визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту від 10.12.2015, зобов'язання повернути земельну ділянку задовольнити.

Визнати незаконним п.1.6. рішення Артемівської міської ради №6/74-1331 від 25.11.2015 "Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки комунальної власності територіальної громади м.Артемівська".

Визнати недійсним договір про встановлення земельного серветуту на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Артемівська, площею 0,0025 га, по АДРЕСА_1, укладений 10.12.2015 між Артемівською міською радою та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, м.Бахмут.

Зобов'язати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1, м. Бахмут (84500, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) повернути Бахмутській міській раді Донецької області (84511, Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, 44, ) земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 у м. Бахмут, площею 0,0025га, вартістю 41114,00грн. протягом 30 (тридцяти) календарних днів після набрання цим рішенням законної сили.

Стягнути з Бахмутської міської ради Донецької області (84511, Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, 44 ) на користь прокуратури Донецької області (87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, б.6; р/р 6251, Держказначейська служба України, МФО 820172, ) 2400,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Бахмут (84500, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь прокуратури Донецької області (87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, б.6; р/р 6251, Держказначейська служба України, МФО 820172, ) 2400,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 16.05.2017 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст рішення буде складено та підписано 22.05.2017.

Повний текст рішення складено та підписано 22.05.2017 року.

Суддя Г.Є. Курило