ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2017 р. Справа № 911/682/17

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до: 1. Виробничо-комерційної фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Творець"

про стягнення 3 760 021,00 грн.

за участю представників:

позивач - ОСОБА_2, предст. за дов. від 19.08.2016;

відповідач 1 - Малімонов М.І., предст. за дов. від 14.06.2016;

відповідач 2 - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) з позовом до виробничо-комерційної фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю "Творець" (відповідач-2) про стягнення 3 760 021,00 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, ФОП ОСОБА_1 посилається на те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем-1 Договору оренди нежилого приміщення від 31.12.2008 щодо своєчасного повернення об'єкту оренди, позивач поніс збитки (неодержані доходи). Вказаний розрахунок здійснений виходячи із суми орендної плати (ставки) за 1 кв.м., помноженої на загальну кількість квадратних метрів нежилих приміщень, що передавались в оренду та помножену на кількість місяців безпідставного користування відповідачем-1 орендованим приміщенням, що за розрахунком позивача склала 3 765 021,00 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.03.2017 було порушено провадження по справі №911/682/17 та призначено до розгляду 10.04.2017.

На підставі ухвали суду від 10.04.2017 розгляд справи було відкладено на 28.04.2017.

21.04.2017 відповідач-1 через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого вбачається, що останній позовні вимоги не визнає в повному обсязі та вказує на відсутність всіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності як збитки, у зв'язку з чим просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

27.04.2017 від позивача надійшли письмові пояснення з приводу заявленого позову, які долучені до матеріалів справи.

Відповідач-2, належним чином повідомлений про час та місце судових засідань, жодного разу до суду не з'являвся, відзиву на позов чи будь-яких інших пояснень з приводу заявлених позовних вимог, не надав.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п.п. 3.9.1, 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали суду надсилалась відповідачу-2 за адресою вказаною в позовній заяві та Спеціальному витягу з ЄДРПОУ, що свідчить про те, що він був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна позиція викладена в п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Враховуючи те, що неявка відповідача-2 в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, яких достатньо для об'єктивного вирішення спору по суті, судом закінчено, а також враховуючи приписи статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи, суд, керуючись нормами статті 85 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні 28.04.2017 оголосив вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача-1, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

31 грудня 2008 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач/наймодавець) та Виробничо-комерційною фірмою «Юна-Сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (відповідач-1/наймач) був укладений Договір оренди нежилого приміщення (Договір оренди), відповідно до умов якого наймодавець зобов'язується передати з 01 січня 2009 року в тимчасове оплатне користування нежилі приміщення магазину, розташованого у АДРЕСА_1, площею 1 524,3 кв.м., а наймач зобов'язується прийняти об'єкт оренди та сплачувати орендну плату за користування.

01 січня 2009 року ФОП ОСОБА_1 передала ВКФ «Юна-Сервіс» в оренду вказані нежилі приміщення, про що свідчить складений сторонами Акт прийому-передачі до договору оренди нежилого приміщення.

Відповідно до п.п. 1.1. Договору оренди розмір місячної орендної плати становить 25 150,95 грн.

У п.п. 1.1. Договору оренди сторони погодили дату закінчення строку оренди - 27 грудня 2011 року.

Однак, як зазначає позивач, по закінченні встановленого в Договорі оренди строку наймач не повернув наймодавцю об'єкт оренди і продовжував користуватися ним аж до вересня 2016 року, у зв'язку з чим 29 травня 2014 року ФОП ОСОБА_1 направила наймачу претензію з вимогою погасити заборгованість по оплаті за користування орендованими приміщення; де також повідомлялося, що орендна плата, яка вказана в п.п. 1.1. Договору оренди є заниженою і не відповідає цінам за оренду на подібні приміщення. Як додаток, до вказаної претензії була прикріплена Додаткова угода, в якій встановлювалась орендна плата - 120 грн. за 1 кв.м., що в сумі становить 182 916,00 грн. за місяць.

У претензії також зазначалося, що в разі відмови ВКФ «Юна-Сервіс» від підписання Додаткової угоди, ФОП ОСОБА_1 буде укладений договір оренди нежилих приміщень за адресою АДРЕСА_1 з іншим орендарем. У разі відмови від підписання Додаткової угоди, а також непогашення заборгованості по орендній платі протягом 30 днів з моменту одержання претензії, ФОП ОСОБА_1 просила звільнити орендовані приміщення після закінчення строку дії Договору оренди, але не пізніше 27 грудня 2014 року.

Пізніше, як зазначив позивач, 06 липня 2014 року між ФОП ОСОБА_1 та Акціонерним товариством закритого типу «Метра Сервіс» був укладений Договір оренди нежилого приміщення № 01/07 строком на 2 роки і 6 місяців, відповідно до п.п. 3.2. якого позивач зобов'язався передати приміщення в оренду не пізніше 29 грудня 2014 року. Однак, зважаючи на те, що відповідач-1 у встановлені строки не повернув йому об'єкт оренди, позивач стверджує, що поніс збитки, які полягають у позбавленні можливості використовувати власне майно для здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутків.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що має право на відшкодування завданих Виробничо-комерційною фірмою «Юна-Сервіс» збитків у вигляді упущеної вигоди, які виразились у неодержанні очікуваних доходів, які вона повинна була одержати за звичайних обставин, якби її права як власника та наймодавця не були порушені.

Упущеною вигодою позивач вважає різницю орендної плати за 1 кв. м., яка встановлювалася вищезазначеними договорами оренди нежилих приміщень (140 грн. - 16,5 грн. = 123,5 грн.), помножену на загальну кількість квадратних метрів нежилих приміщень, що передавалися в оренду (1 524,3 кв. м.) та помножену на кількість місяців, протягом яких відповідач-1 безпідставно користувався орендованим приміщенням (з 23.12.2014 р. по 08.09.2016 (20 місяців)): 123,5 грн.*1524,3 кв.м.*20 місяців = 3 765 021 грн.

06 квітня 2011 року з метою забезпечення виконання зобов'язань наймача, ФОП ОСОБА_1 і ТОВ «Творець» уклали договір поруки, за умовами якого ТОВ «Творець» поручилося перед ФОП ОСОБА_1 за виконання зобов'язань наймача (ВКФ «Юна-Сервіс») за Договором оренди у розмірі місячної орендної плати, тобто 25 150,95 грн.

Зі слів позивача, ТОВ «Творець», як поручитель, відшкодувало ФОП ОСОБА_1 частину завданих Орендарем збитків у розмірі 5 000 грн., а тому стягненню в солідарному порядку з відповідачів підлягає частина збитків у розмірі 20 150,95 грн. (25 150,95 грн. - 5 000,00 грн.); залишок суми збитків в розмірі 3 739 870 грн. 05 коп. позивач просить покласти на ВКФ «Юна-Сервіс».

Суд, розглянувши докази наявні в матеріалах справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, встановив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Дана норма кореспондується з положенням статті 20 Господарського кодексу України, якою визначено способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання.

Згідно з нормами статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такого виду господарської санкції (правового наслідку порушення зобов'язання), як стягнення збитків, необхідна наявність всіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника і збитками; вини. При відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Згідно з частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За правилами статті 611 Цивільного кодексу України відшкодування збитків є встановленим договором або законом правовим наслідком, що настає у разі порушення зобов'язання.

Частиною 1 статті 623 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони: Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.,

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги (наявність збитків) обґрунтовані тим, що у зв'язку з безпідставним користуванням орендованим приміщенням відповідачем-1 в період з 23.12.2014 по 08.09.2016, позивач міг би отримати прибуток (дохід) в розмірі 3 765 021,00 грн., що і становить суму збитків (втраченої вигоди).

Приписами статей 33, 34 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених приміщень.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 13.06.2012 №10/27 та постанові Верховного суду України у справі № 3-64гс11 від 04.07.2011.

Судом встановлено, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку у разі використання спірних приміщень з урахуванням середньомісячного прибутку за метр квадратний та на кількість місяців безпідставного користування приміщенням відповідачем-1. Однак, такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії.

Вказане свідчить про те, що неможливо достеменно вважати та бути певним в тому, що майбутній орендар ТОВ «Творець» систематично та в повному обсязі сплачував би орендну плату та те, що вказаний правочин діяв би саме протягом встановленого в договорі строку та не припинив свою дію чи не був би достроково розірваний, тощо.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов до висновку про відсутність всіх елементів складу цивільного правопорушення як необхідної умови для притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків, оскільки позивачем не доведено, що розмір збитків, заявлений позивачем в сумі 3 760 021,00 грн. є неодержаним доходом, який би повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії.

За наведених обставин, доводи позивача викладені в позовній заяві господарський суд вважає непереконливими, оскільки наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення відповідача до відповідальності, і відповідно для задоволення позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дата підписання повного тексту рішення 18.05.2017

Суддя О.В. Щоткін