ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2017 р.Справа № 922/3734/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Руденко О.О.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", м.Запоріжжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - - Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго", м.Черкаси,
до 1) Акціонерної компанії "Харківобленерго", м.Харків , 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватний виконавчий сервіс", м.Харків,
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - Нікуліної О.О. (довіреність № 38 від 06.02.2017р.);

1-го відповідача - Лагутіна І.В. (довіреність № 01-16юр/5338 від 18.07.2016р.);

2-го відповідача - не з'явився;

третьої особи - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго", м.Запоріжжя, звернулось до господарського суду з позовною заявою до Акціонерної компанії "Харківобленерго", м.Харків, про визнання недійсним Договору поруки № 1 від 16.09.2016р., укладеного між Акціонерною компанією "Харківобленерго" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватний виконавчий сервіс" на забезпечення виконання зобов'язань ВАТ "Запоріжжяобленерго", у тому числі, за Договором поворотної фінансової допомоги № 1 від 23.07.2015р., укладеного між АК "Харківобленерго" та ВАТ "Запоріжжяобленерго". Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.11.2016р. до участі у справі № 922/3734/16, порушеної за вищевказаним позовом, було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго", м.Черкаси; в якості другого відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватний виконавчий сервіс", м.Харків.

13.12.2016р. до канцелярії господарського суду надійшли письмові пояснення ПАТ "Черкасиобленерго", в яких третя особа підтримала заявлені ВАТ "Запоріжжяобленерго" позовні вимоги у повному обсязі.

15.12.2017р. до суду надійшов відзив АК "Харківобленерго" на позовну заяву, в якому 1-й відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не доведено порушення його прав і охоронюваних законом інтересів оспорюваним правочином.

Приймаючи до уваги, що єдиною підставою для визнання недійсним Договору поруки № 1 від 16.09.2016р., визначеною позивачем у позовній заяві, є факт виконання позивачем у повному обсязі зобов'язання перед АК "Харківобленерго" за Договором поворотної фінансової допомоги № 1 від 23.07.2015р. та цей факт оспорювався 1-м відповідачем у господарському суді Харківської області в межах провадження у справі № 922/3152/16 за позовом АК "Харківобленерго" до 1) ТОВ "Приватний виконавчий сервіс", 2) ПАТ "Черкасиобленерго", 3) ВАТ "Запоріжжяобленерго", ухвалою господарського суду Харківської області від 21.12.2017р. провадження у справі 922/3734/16 було зупинено до розгляду по суті справи № 922/3152/16 та набрання законної сили рішенням у вказаній справі.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.01.2017р. вищевказану ухвалу господарського суду було скасовано; справу направлено до господарського суду Харківської області для розгляду.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 27.03.2017р. касаційну скаргу АК "Харківобленерго" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25.01.2017р. у справі № 922/3734/16 повернуто без розгляду.

19.04.2017р. матеріали справи № 922/3734/16 повернуто до господарського суду Харківської області з суду касаційної інстанції.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.05.2017р. строк розгляду спору було продовжено за клопотанням 1-го відповідача на 15 днів - по 03.06.2017р. Даною ухвалою було прийнято заяву позивача про зміну найменування позивача з Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" на Публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго".

У судовому засіданні, яке відбулося 18.05.2017р., представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просила визнати недійсним спірний Договір поруки з підстав недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України, які відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є підставами недійсності правочину. Зокрема, представник позивача зазначила, що забезпечення зобов'язань, які виникли на підставі Договору поворотної фінансової допомоги, не передбачено ні законодавством України, ні умовами самого Договору. Оспорюваний Договір поруки суперечить ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства", оскільки укладений без затвердження наглядовою радою компанії. Також Договір поруки суперечить ч. 3 ст. 92 ЦК України, оскільки від імені АК "Харківобленерго" його укладено особою, що не мала належних на те повноважень. Крім того, на думку позивача, Договір поруки суперечить вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В обґрунтування своєї позиції у справі, представник позивача надала додаткові письмові пояснення, які були долучені судом до матеріалів справи.

Представник 1-го відповідача проти доводів позивача заперечував, посилаючись на фактичну зміну позивачем підстав позовних вимог під час розгляду справи по суті; просив відмовити у задоволенні позову через його недоведеність та необґрунтованість.

2-й відповідач в жодне судове засідання з розгляду даної справи не з'явився; про причину неявки суд не повідомив; про час та місце судового засідання був повідомлений телефонограмою.

Третя особа на стороні позивача у судове засідання не з'явилась; про причину неявки суд не повідомила; телефонограму прийняти відмовилась; доказів отримання третьою особою копії ухвали суду про відкладення розгляду справи на 18.05.2017р. на час даного судового засідання до суду не надійшло.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та надання доказів покладений на сторони, тому суд, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та 1-го відповідача, суд встановив наступне.

23.07.2015р. між Акціонерною компанією "Харківобленерго" (1-м відповідач) та Відкритим акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" (позивач) було укладено Договір поворотної фінансової допомоги № 1, згідно якого 1-й відповідач надав позивачу поворотну фінансову допомогу в сумі 51000000,00 грн.

За умовами п. 4.1. Договору (в редакції Додаткової угоди № 1 від 27.08.2015р.) строк повернення фінансової допомоги встановлено до 30.09.2015р., включно.

12.10.2015р. між Акціонерним товариством "Харківобленерго" (довіритель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Трансфербутик" (повірений) було укладено договір доручення № ДД-1210/1.

Згідно п. 2.1.4. Договору доручення, повірений має право отримувати на власний рахунок від зобов'язаних перед довірителем осіб майно, кошти та інше, в тому числі стягнене за рішенням суду, передане в ході добровільного досудового виконання зобов'язань.

Як зазначає позивач, на виконання своїх зобов'язань за Договором поворотної фінансової допомоги № 1 від 23.07.2015р. він здійснив перерахування на рахунок TOB "Фінансова компанія "Трансфербутик" грошових коштів у сумі 26500000,00 грн. (платіжне доручення № 25801 від 13.10.2015р.) та у сумі 24500000,00 грн. (платіжне доручення № 28847 від 12.11.2015р.).

При цьому, як вказує позивач, факт виконання зобов'язання ВАТ "Запоріжжяобленерго" перед AT "Харківобленерго" за Договором поворотної фінансової допомоги у повному обсязі встановлено рішенням господарського суду м.Києва від 25.01.2016р. у справі № 910/30034/15, рішенням господарського суду Запорізької області у справі № 908/1348/16 та постановою Харківського апеляційного господарського суду у справі № 922/2338/16.

16.09.2016р. між Aкціонерною компанією "Харківобленерго" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватний виконавчий сервіс" (2-й відповідач) було укладено Договір поруки № 1, за умовами якого 2-й відповідач, як поручитель, поручився перед позивачем, як кредитором, за виконання обов'язків ПАТ "Черкасиобленерго" за зобов'язанням в розмірі 51000000,00 грн., та ВАТ "Запоріжжяобленерго" за зобов'язанням в розмірі 51000000,00 грн.

Позивач вважає, що вищевказаний Договір поруки, укладений між 1-м та 2-м відповідачем, порушує його права та охоронювані законом інтереси, оскільки в разі виконання поручителем прийнятих на себе зобов'язань, позивач в силу закону буде зобов'язаний компенсувати йому відповідні витрати.

На думку позивача, при укладанні спірного Договору поруки відповідачами було порушено норми чинного законодавства (ч. 1 ст. 203 ЦК України), оскільки на момент укладання Договору поруки зобов'язання щодо повернення коштів за Договором поворотної фінансової допомоги від 23.07.2015р. було припинено внаслідок його виконання. Позивач вважає, що спірний Договір поруки суперечить ст.ст. 548 та 553 Цивільного кодексу України, та підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, з'ясувавши усі фактичні обставини спору та надавши їм правову кваліфікацію, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Параграфом 3 глави 49 Цивільного кодексу України визначено основні умови застосування такого виду забезпечення виконання зобов'язанні як порука.

Так, згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

При цьому, законодавством не визначено переліку зобов'язань, які можуть бути забезпечені порукою. Тобто, порукою може бути забезпечено будь-яке зобов'язання на розсуд учасників господарських правовідносин.

Відтак, твердження позивача про те, що забезпечення договору зворотної фінансової допомоги чинним законодавством не передбачено є помилковим.

Виходячи із формулювання ст. 553 Цивільного кодексу України, договір поруки - це двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. Чинним законодавством України також не встановлений обов'язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором.

Порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 20.02.2012р. у справі № 6-51цс11.

Як підставу для визнання недійсним Договору поруки № 1 від 16.09.2016р. позивачем у позовній заяві визначено факт виконання зобов'язання з повернення фінансової допомоги АК Харківобленерго", стосовно чого посилається на рішення господарського суду м.Києва від 25.01.2016р. у справі № 910/30034/15, рішення господарського суду Запорізької області у справі № 908/1348/16 та постанову Харківського апеляційного господарського суду у справі № 922/2338/16.

Проте, 1-й відповідач проти факту повернення йому в повному обсязі грошових коштів позивачем заперечує, а матеріали справи свідчать, що кошти в загальній сумі 51000000,00 грн. були перераховані позивачем на рахунок ТОВ "Фінансова компанія "Транссфербутик", що не було передбачено умовами Договору поворотної фінансової допомоги № 1 від 23.07.2015р.

Як вбачається з п. 2.1. Договору поруки, основним зобов'язанням в цьому договорі розуміють зобов'язання ВАТ "Запоріжжяобленерго" щодо повернення фінансової допомоги в розмірі 51000000,00 грн. на користь саме АК "Харківобленерго".

Крім того, спірний Договір поворотної фінансової допомоги № 1 від 23.07.2015р. визнано недійсним рішенням господарського суду Харківської області від 16.01.2017р. по справі № 922/3152/16, яке було залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 11.04.2017р., та застосовано наслідки його недійсності у вигляді повернення сторін у первісне становище, а саме присуджено до стягнення з ВАТ "Запоріжжяобленерго" на користь АК "Харківобленерго" грошові кошти у розмірі 51000000,00 грн.

До того ж, слід зауважити, що навіть у разі, якщо б зобов'язання за основним договором було б припинено шляхом повного виконання боржником, договір поруки припинив би свою дію на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, а не підлягав визнанню недійсним, як того вимагає позивач.

Таким чином, спірний Договір поруки не може бути визнаний недійсним з підстав припинення основного зобов'язання шляхом його виконання боржником.

З урахуванням рішення господарського суду Харківської області у справі № 922/3152/16, яке набрало законної сили 11.04.2017р., позивач, як на підставу визнання недійсним Договору поруки № 1 від 16.09.2016р., посилався на приписи ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України, згідно якої недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Приймаючи до уваги, що на час подання позовної заяви до суду (02.11.2016р.) основне зобов'язання було дійсним, а позивачем не було змінено підстав позову до початку розгляду справи по суті в порядку ст. 22 ГПК України, суд не вважає за необхідне у даному випадку виходити за межі позовних вимог шляхом визнання недійсним спірного Договору поруки з інших, ніж зазначені у позовній заяві, підстав.

Суд також вважає непідтвердженими належними і допустимими доказами та такими, що ґрунтуються тільки на припущеннях, доводи позивача щодо укладення оспорюваного договору з перевищенням повноважень та без схвалення належним органом управління АК "Харківобленерго", а також щодо неспрямованості правочину на реальне настання правових наслідків.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, виходячи з приписів вищевказаних частин статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до приписів статті 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується.

Приписами ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України передбачено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином (Лист Верховного Суду України від 01.04.2014р. щодо практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Отже, на позивача, як особу, яка не є стороною правочину, покладається обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, а також факту порушення вчиненням такого правочину його прав та законних інтересів.

Згідно з ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Згідно з ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Приймаючи до уваги встановлені судом обставини та наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, враховуючи, що позивачем, в силу норм ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, не доведено наявності визначених ним підстав для визнання договору недійсним, суд визнав за необхідне відмовити у задоволенні позову повністю.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, у зв'язку з відмовою у позові, суд покладає на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 203, 204, 215, 216, 548, 553, 559, 626 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Повне рішення складено 19.05.2017 р.

Суддя Н.М. Кухар