ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. Справа № 922/86/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Пушай В.І.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ (вх. №944 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 13.02.2017 у справі № 922/86/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка, Харківська область

про стягнення 206720,51 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою, в якій просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" на свою користь заборгованість, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором про фінансовий лізинг №00006406 від 22.01.2013. Відповідно вимог позовної заяви, заявлена до стягнення сума заборгованості становить 206720,51 грн., з яких основна сума заборгованості у розмірі 20755,97 грн., плата за фактичний час користування у розмірі 27159,07 грн., збитки у розмірі - 150476,16 грн., пеня у розмірі 1043,61 грн., 3% річних у розмірі 1079,90 грн., інфляційні витрати у розмірі 6205,80 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 13.02.2017 по справі № 922/86/17 (суддя Сальнікова Г.І.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті лізингових платежів за Договором про фінансовий лізинг № 00006406 від 22.01.2013 у розмірі 20755,97 грн., пені у розмірі 1043,61 грн., 3% річних у розмірі 1079,90 грн., інфляційних витрат 6205,80 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Позивач з даним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 150476,16 грн. не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в зазначеній частині скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача збитки у розмірі 150476,16 грн. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду в оскаржуваній ним частині прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права зокрема, статей 7, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", статей 174, 224, 225 Господарського кодексу України, статей 8, 22, 623, 628, 638, 653, 806 та статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник також звернувся до суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 клопотання позивача про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено. Прийнято апеляційну скаргу позивача до провадження та призначено до розгляду на 11 квітня 2017 р. о 10:00 год.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав та свого представника для участі у судовому засіданні 11.04.2017 не направив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки свого представника відповідач суд не повідомив, у звязку з чим ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 розгляд справи відкладено на 16.05.2017 о 12:45 год.

15.05.2017 уповноваженим представником позивача ОСОБА_1 за довіреністю б/н від 10.05.2016 разом із супровідним листом (вх. № 836) надано клопотання, в якому позивач просить провести судове засідання у даній справі, що призначене на 16.05.2017 о 12:45 год., за відсутності його представника.

Відповідач в судове засідання 16.05.2017 не зявився, про причини незявлення суд не повідомив.

Ухвала Харківського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 про відкладення розгляду справи була надіслана відповідачу за належною адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 62458, Харківська обл., Харківський район, селище міського типу Покотилівка, ВУЛИЦЯ ФРУНЗЕ, будинок 18. Проте дана ухвала повернулась на адресу суду через незапит адресата.

За змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінченням строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи судом.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, який в межах пункту 3.9.1 постанови пленуму "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначив, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Також, відповідач не скористався своїм правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, а саме не надіслав суду апеляційної інстанції та скаржникові відзив на апеляційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ (вх. №944 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 13.02.2017 у справі № 922/86/17 задоволенню не підлягає, з огляду на нижченаведене.

Як свідчать матеріали справи та обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, 22.01.2013 між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (лізингодавець) та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОСТМАН» (лізингоодержувач) укладено Договір про фінансовий лізинг № 00006406, відповідно до умов якого позивач зобовязався передати у розпорядження Відповідача транспортний засіб типу VW CaddyGP Kasten 1.2 I TSI, 2012 року виробництва, шасі № WV1ZZZ2KZDX059553, двигун № НОМЕР_1 (далі «ОСОБА_2 лізингу»), а відповідач в свою чергу зобовязався прийняти ОСОБА_2 лізингу і сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення платежів відповідно до Договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (далі «План відшкодування»), що становить невідємну частину Договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 17550, 00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 4387,50 доларів США.

12.01.2015 між сторонами укладено Додаткову угоду до Договору про фінансовий лізинг №00006406 від 22.01.2013, відповідно до якої строк кредиту продовжено на 84 місяці, а також викладено Графік погашення кредиту в новій редакції.

Відповідач відповідно до положень пункту 6.1. Умов лізингу, що становлять невід'ємну частину Договору, зобов'язався здійснювати щомісячні лізингові платежі відповідно до Плану відшкодування.

У пункті 6.5. Умов лізингу сторонами передбачено, що щомісячний платіж перераховується на рахунок, зазначений Позивачем, не пізніше дати, вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (далі - «План відшкодування»).

Відповідно до пункту 8.3.2. Умов лізингу якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) Лізингового платежу, при цьому якщо прострочення Лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів, Позивач має право розірвати Договір і витребувати ОСОБА_2 лізингу від Відповідача, в тому числі у примусовому порядку з виконавчим написом нотаріуса.

Відповідно до пункту 12.9. Умов лізингу у разі дострокового припинення Договору з боку Позивача, Відповідач зобов'язувався повернути ОСОБА_2 лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження Позивача, якщо інша адреса не вказана Позивачем, впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

Згідно з пунктом 13.1. Умов лізингу, якщо Відповідач відмовляється від повернення або затримує повернення ОСОБА_2 лізингу, Позивач має право вилучити ОСОБА_2 лізингу без попередньої згоди Відповідача. При цьому, на підставі п. 13.6. Умов лізингу, Відповідач зобов'язаний відшкодувати Позивачу всі та будь-які витрати, пов'язані із вилученням ОСОБА_2 лізингу.

У випадку прострочення платежів за Договором, згідно із пунктом 8.2. Умов лізингу до Відповідача застосовуються наступні санкції:

- пеня у розмірі 10% річних від вчасно не сплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати Платежу;

- штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані Позивачем: еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу;

- компенсація будь-яких витрат, понесених Позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем відповідно до Договору.

Як зазначив позивач у позовній заяві, майже одразу після укладення Договору відповідач почав порушувати умови Договору, сплачуючи лізингові платежі з порушенням встановленого в Плані відшкодування строку, з січня 2014 року сплачував щомісячні лізингові платежі не в повному розмірі, а з лютого 2015 року взагалі припинив сплачувати лізингові платежі.

Матеріали справи свідчать про те, що в процесі виконання умов Контракту відповідач не сплатив на користь позивача наступні щомісячні лізингові платежі:

- за січень 2015 року на суму 3168,09 грн., відповідно до рахунку № 00255018 від 13.01.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 13.01.2015;

- за лютий 2015 року на суму 5171,40 грн., відповідно до рахунку № 00256858 від 02.02.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.02.2015;

- за березень 2015 року на суму 6400,25 грн., відповідно до рахунку № 00262542 від 06.03.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.03.2015;

- за квітень 2015 року на суму 6016,23 грн., відповідно до рахунку № 00268294 від 06.04.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.04.2015.

Відповідно до пункту 12.6.1. Умов лізингу позивач має право в односторонньому порядку розірвати Договір та повернути ОСОБА_2 лізингу у разі, якщо відповідач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів.

Пунктом 12.6.13. Умов лізингу передбачено, що за винятком обставин та/або в умовах форс-мажору, які на думку позивача, ставлять під загрозу або затримують виконання договірних зобов'язань, або за яких відповідач неспроможний виконати свої зобов'язання за Договором, позивач має право в односторонньому порядку розірвати Договір та вимагати повернення об'єкту лізингу.

Відповідно до пунктів 8.3. та 8.3.1. Умов лізингу якщо Відповідач прострочить виплату Лізингового платежу протягом більш ніж 10 (десять) робочих днів, позивач має право надіслати відповідачу першу платіжну вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту першої вимоги. Позивач надсилає в такий же спосіб другу платіжну вимогу, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів. У випадку якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від Договору в односторонньому порядку, за пунктом 12.6.1. Договору. Сторони домовились, що невиконання зобов'язань після надіслання другої платіжної вимоги означає, що відповідач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим Договором.

Як вказує позивач у позовній заяві, він у відповідності до пункту 8.3.1 Умов лізингу надіслав відповідачу перше нагадування про несплату від 03.04.2015, друге нагадування про несплату від 20.04.2015, третє нагадування про несплату від 05.05.2015, але доказів їх відправки на адресу відповідача до матеріалів справи не надав.

Місцевим господарським судом встановлено, що 05.05.2015 позивач направив відповідачу вимогу про сплату заборгованості за Договором, повернення ОСОБА_2 лізингу та повідомлення (вих. № 00006406 від 05.05.2015) про відмову від Договору.

Дана вимога була направлена відповідачу 14.05.2015 на адресу, вказану у Договорі, проте повернулася на адресу позивача з відміткою про відмову адресата від одержання.

Відповідно до пункту 12.7. Умов лізингу, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від Договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Таке повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача. У випадку неотримання повідомлення/вимоги з будь-яких причин, відповідач вважається належним чином повідомленим на 10 (десятий) календарний день з дня відправлення такого повідомленням, що підтверджується документами з відміткою ДП «Укрпошта» про прийняття повідомлення для відправки.

Враховуючи визначене в Договорі право позивача на відмову від контракту у односторонньому порядку (пункти 8.3.2., 12.6.) та десятиденний строк з якого контракт вважається розірваним (пункт 12.13.), дотримання позивачем порядку повідомлення відповідача про таку відмову (пункт 12.7. Контракту), суд першої інстанції встановив, що Договір про фінансовий лізинг від 22.01.2013 № 00006406 слід вважати розірваним з 28.05.2015 в позасудовому порядку, у звязку з відмовою позивача від вказаного Договору.

Відповідно до пункту 12.9. Договору у разі дострокового припинення Договору з боку позивача, відповідач зобовязався повернути ОСОБА_2 лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані до головного офісу позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання вимоги позивача про таке повернення. Крім того, відповідно до Вимоги відповідачу встановлено обовязок погасити заборгованість протягом 3 (трьох) днів з дня отримання Вимоги.

Зважаючи на те, що Вимога вважається отриманою 24.05.2015, останнім днем погашення заборгованості є 27.05.2015, а поверненням ОСОБА_2 лізингу 05.06.2015.

Проте об'єкт лізингу за вимогою позивача відповідач добровільно не повернув.

21 червня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було вчинено виконавчий напис нотаріуса № 849 про повернення ОСОБА_2 лізингу.

13 липня 2015 року державним виконавцем Деснянського районного управління юстиції у м. Києві було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового повернення ОСОБА_2 лізингу на підставі виконавчого напису нотаріуса № 849 від 21.06.2015.

15 вересня 2015 року державним виконавцем Деснянського районного управління юстиції у м. Києві встановлено що ТОВ «Постман» повернув обєкт лізингу ТОВ «Порше Лізинг Україна», що підтверджується ОСОБА_3 прийому-передачі від 15.09.2015.

25 вересня 2015 року державним виконавцем Деснянського районного управління юстиції у м. Києві було винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження.

Предметом даного судового розгляду є вимоги позивача про стягнення з відповідача:

- 20755,97 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів за період січень квітень 2015 року за Договором про фінансовий лізинг від 22.01.2013 № 00006406

- 27159,07 грн. плати за фактичний час користування обєктом лізингу;

- інфляційних втрат в розмірі 6205,80 грн. та 3% річних в сумі 1079,90 грн., нарахованих позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, у звязку з простроченням відповідачем виконання грошового зобовязання щодо сплати лізингових платежів;

- пені в сумі 1043,61 грн., нарахованої позивачем на підставі пункту 8.2.1. Договору, в якому сторони передбачили відповідальність Лізингоодержувача у вигляді сплати пені в розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної оплати платежу.

- збитків в розмірі 150476,16 грн.

Надаючи правову кваліфікацію зазначеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини першої статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця майна, за умовами сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 Цивільного кодексу України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Пунктом 3 частини другої статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно вимог статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 3 частини першої статті 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингодавця відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно частини другої статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Як встановлено судом першої інстанції лізингоодержувач не виконав свої зобов'язання з оплати лізингових платежів за період січень квітень 2015 року належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за Договором фінансового лізингу № 00006406 від 22.01.2013 в сумі 20755,97 грн.

У пункті 12.8. Договору сторони передбачили, що негайно після розірвання/відмови від контракту лізингодавець має право скористатися всіма отриманими гарантіями від одержання повної суми всіх непогашених лізингових платежів та інших платежів, незалежно від дати їхньої сплати.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази погашення відповідачем зазначеної суми заборгованості, тому колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується із висновками місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 20755,97 грн. основного боргу за Договором про фінансовий лізинг № 00006406 від 22.01.2013.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Місцевим господарським судом встановлено факт прострочення відповідачем виконання зобовязань зі сплати спірних лізингових платежів, що з урахування вимог статті 625 Цивільного кодексу України, надає право позивачу нараховувати інфляційні та річні за таке прострочення.

Перевіривши правильність та правомірність нарахування позивачем інфляційних втрат в розмірі 6205,80 грн. та 3% річних в сумі 1079,90 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог і в цій частині.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 1043,61 грн., нарахованої позивачем на підставі пункту 8.2.1. Договору, суд першої інстанції, розглянувши позов в цій частині виходив з наступного.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В частині першій статті 548 Цивільного кодексу України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з пунктом 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з пунктом 8.2.1. Умов лізингу, у випадку прострочення платежів за договором до відповідача застосовуються наступні санкції, зокрема, пеня у розмірі 10% річних від вчасно не сплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати Платежу.

За змістом статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Згідно частини першої статті 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Положеннями частини першої статті 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Суд першої інстанції врахувавши початок прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання щодо сплати спірних лізингових платежів, періоду нарахування пені, який законодавчо обмежується шістьма місяцями від дня, коли зобовязання мало бути виконано, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову у повному обсязі в частині вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 1043,61 грн.

Розглянувши позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 150476,16 грн. збитків, а саме:

- реальних збитків у розмірі 31543,24 грн., що складаються з понесених у звязку з неналежним виконанням умов Договору враховуючи податок на додану вартість;

- 6 000,00 грн. реальних збитків;

- 112932,92 грн. упущеної вигоди (різницю між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкту лізингу), суд першої інстанції визначився, що позов в цій частині також задоволенню не підлягає.

З даними висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно положень статті 224 Господарського кодексу України та статті 623 Цивільного кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно частини другої статті 224 Господарського кодексу України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 623, 1166 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Обовязковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Однак при цьому, слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджуючись із висновками місцевого господарського суду також вважає, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні статті 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором про фінансовий лізинг.

Таким чином, витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків (збитків, завданих у звязку із порушенням відповідачем своїх зобовязань за договором) не відповідають вимогам статті 22 Цивільного кодексу України та статті 225 Господарського кодексу України, а тому вимога позивача про стягнення збитків у розмірі 37543,24 грн. (з урахуванням ПДВ) є безпідставною, необґрунтованою, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в її задоволенні.

Вказані висновки господарського суду узгоджуються з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеній у постанові від 29 грудня 2015 року у справі № 911/1623/15, а також у постанові від 13.04.2010 у справі № 05/248-09.

Крім того, викладена вище правова позиція узгоджується з висновками, наведеними в Оглядовому листі Вищого господарського суду України від 14.01.2014 № 01-06/20/2014.

Також позивач зазначає, що в результаті порушення відповідачем своїх договірних зобовязань та припиненням Договору про фінансовий лізинг йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 112932,92 грн., які дорівнюють різниці між ринковою вартістю та сумою несплачених платежів на момент продажу ОСОБА_2 лізингу, а тому заявив вимогу про їх стягнення на підставі пункту 12.9 Загальних умов та статті 22 Цивільного кодексу України.

Приймаючи рішення про відмову в позові зазначеної частини вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що згідно пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до приписів статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до приписів статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Статтею 623 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до частини пятої статті 225 Господарського кодексу України сторони господарського зобов'язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов'язання чи строків порушення зобов'язання сторонами. Не допускається погодження між сторонами зобов'язання щодо обмеження їх відповідальності, якщо розмір відповідальності для певного виду зобов'язань визначений законом.

У пункті 12.9. Загальних умов, що є невід'ємним додатком до Договору фінансового лізингу, сторони Договору передбачили, що у разі дострокового розірвання договору, а також якщо лізингодавець вимагає повернення обєкта лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою лізингодавця впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує лізингодавцю будь-яку різницю між вартістю обєкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано лізингодавцем в результаті продажу обєкту лізингу та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а також іншими платежами що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до договору. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою лізингодавця та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов договору та чинного законодавства.

Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована Лізингодавцю Лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту виконання його Лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання Контракту.

Втім, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора (позивача у справі) обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України, і доведення того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі використання об'єкта лізингу.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною та достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку різниці між вартістю обєкта лізингу (тобто сумою грошових коштів, що були фактично отримані позивачем в результаті продажу предмета лізингу) та лізинговими платежами, що залишились. Вказаний розмір упущеної вигоди позивач підтверджує рахунком-фактурою № 00311526 від 07.12.2015, предявленим на оплату ТОВ «Постман» (том 1 аркуш справи 92).

Проте, колегія суддів вважає, що розрахунок позивачем упущеної вигоди виходячи з розміру Лізингових платежів, що залишилися несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування) є теоретичним (умовним), побудованим на можливих очікуваннях отримання певного прибутку (доходу) та не підтверджений відповідними належними та допустимим доказами.

Крім того, за змістом Договору для стягнення суми збитків, як упущеної вигоди в порядку пункту 12.9. Загальних умов, обов'язковим є проведення Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» продажу ОСОБА_2 лізингу або професійної оцінки майна відповідно до чинного законодавства.

В той же час, Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» не надавались докази проведення професійної оцінки транспортного засобу типу VW CaddyGP Kasten 1.2 I TSI, 2012 року виробництва, шасі № WV1ZZZ2KZDX059553, двигун № НОМЕР_1, у визначеному законодавством порядку.

Наданий позивачем рахунок-фактура №00311526 від 07.12.2015 не є належним доказом розміру понесених позивачем збитків, оскільки вказаний рахунок був складений позивачем в односторонньому порядку. При цьому, у зазначеному рахунку відсутні ринкова вартість ОСОБА_2 лізингу та розмір Лізингових платежів, що залишилися несплаченими.

Отже, розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, визначених ним як різниця між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу ОСОБА_2 лізингу (пункт 12.9 Контракту) позивачем не доведений.

Також, позивачем не надано й доказів вручення відповідачу рахунку-фактури №00311526 від 07.12.2015, а отже не є підтвердженим і факт доведення до відома відповідача необхідності сплати вказаних коштів.

Обов'язкові умови для застосування до відповідача такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків позивачем не доведені, а тому правові підстави для стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) у сумі 112932,92 грн. за даних обставин справи відсутні.

Водночас, колегія суддів враховує те, що в звязку із розірванням договору лізингу позивач не втратив права власності на обєкт лізингу, тобто має право розпоряджатися цим обєктом, в тому числі укладати щодо цього обєкту інші цивільно правові угоди з іншими особами, за якими має можливість отримати певний прибуток шляхом реалізації даного обєкта, що і було ним зроблено (договір купівлі-продажу бувшого у використанні автомобіля від 04.12.2015, укладений між позивачем та ТОВ «Автохаус Захід», акт прийому-передачі автомобіля VW CaddyGP Kasten 1.2 I TSI, 2012 року виробництва, шасі № WV1ZZZ2KZDX059553, двигун № НОМЕР_1; том 1 аркуші справи 93-95).

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про стягнення з відповідача 112932,92 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди.

Крім того, розглянувши вимоги позивача щодо стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в сумі 27159,07 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність.

Однак колегія суддів апеляційної інстанції вважає даний висновок передчасним, а рішення в цій частині таким, що прийняте при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, пунктом 4 статті 179 Господарського кодексу України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і норми Цивільного кодексу України, які визначають, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов (стаття 627 Цивільного кодексу України); зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними (стаття 628 Цивільного кодексу України), сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 6.18. Договору сторони погодили, що у випадку розірвання договору за ініціативою позивача, відповідно до п.12 договору, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єктом лізингу.

Як вже зазначалося, відповідач повинен був повернути ОСОБА_2 лізингу до головного офісу позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання вимоги позивача про таке повернення.

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідач заборгованість не сплатив та об'єкт лізингу у визначений вимогою термін позивачу не повернув.

21.06.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було вчинено виконавчий напис №849 про зобов'язання повернути від відповідача ОСОБА_2 лізингу на користь позивача.

Лише 15.09.2015 спірний ОСОБА_2 лізингу був повернутий позивачу, що підтверджується відповідним ОСОБА_3 прийому-передачі.

Отже, відповідач неправомірно користувався ОСОБА_2 лізингу з моменту настання строку його повернення і до часу його вилучення.

Таким чином, відповідач повинен компенсувати позивачу плату за фактичний час користування ОСОБА_2 лізингу.

Колегією суддів апеляційної інстанції під час повторного розгляду справи встановлено, що визначені позивачем платежі за фактичний час користування об'єктом лізингу після розірвання договору за період травень серпень 2015 року становлять 27159,07 грн. (розрахунок міститься у справі, том 1 аркуш справи 165).

Враховуючи наведені норми та те, що сторонами за взаємною згодою визначено саме такі умови договору (п. 6.18 договору), що прямо не заборонено чинним законодавством і є реалізацією вільного волевиявлення сторін під час визначення умов договору, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність правих підстав для стягнення з відповідача плати за фактичний час користування об'єктом лізингу у розмірі 27159,07 грн.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи рішення та відмовляючи в зазначеній частині вимог, суд першої інстанції належним чином не зясував наявність зазначених правових підстав для стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу у розмірі 27159,07 грн., а відтак рішення підлягає зміні з покладенням на відповідача витрат по сплаті позивачем судового збору за подачу позовної заяви пропорційно розміру задоволених вимог.

З огляду на те, що рішення в частині відмови в задоволенні вимог по стягненню плати за фактичний час користування об'єктом лізингу у розмірі 27159,07 грн. позивачем не оскаржується, то відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та розподілу судових витрат за розгляд апеляційної скарги відповідно до статей 49, 105 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, 102, пунктом 4 статті 103, пунктами 1, 2 частини першої статті 104, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 13.02.2017 у справі № 922/86/17 змінити.

Резолютивну частину рішення Господарського суду Харківської області від 13.02.2017 у справі № 922/86/17 викласти в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська обл., Харківський р-н, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, 18; Код ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, Україна, м. Київ, пр-т. ОСОБА_4 1В, офіс В; Код ) заборгованість по сплаті лізингових платежів за Договором про фінансовий лізинг № 00006406 від 22.01.2013 у розмірі 20 755, 97 грн., плату за фактичний час користування об'єктом лізингу у розмірі 27159,07 грн., пеню у розмірі 1 043, 61 грн., 3% річних у розмірі 1 079, 90 грн., інфляційні втрати 6 205, 80 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1785,39 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити».

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Пушай В.І.