ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
11 травня 2017 рокуСправа № 921/756/16-г/3
УХВАЛА

у складі судді Боровець Я.Я.

розглянув скаргу Комунального підприємства "Міськавтотранс" Тернопільської міської ради вих.№133/3-1 від 06.04.2017 (вх.№9047 від 06.04.2017) на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області

у справі №921/756/16-г/3

за позовом Комунального підприємства "Міськавтотранс" Тернопільської міської ради, м. Тернопіль

до відповідача Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м. Тернопіль

про cтягнення заборгованості в сумі 21 320,67 грн та зобов'язання вчинити дії

за участю органу ДВС: Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

В судове засідання з'явились:

від скаржника (стягувача): Петльований О.О. - юрист (довіреність № 673/3-1 від 02.12.2017);

від боржника (відповідача): не з'явився;

від органу ДВС: Мацевко І.Б. - представник (довіреність б/н від 25.04.2017).

Учасникам судового процесу оголошено склад суду та роз'яснено їх права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22, 81-1 ГПК України.

Фіксація судового процесу технічними засобами в порядку ст. 81-1 ГПК України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання.

Суть справи:

06.04.2017 стягувач - комунальне підприємство "Міськавтотранс" Тернопільської міської ради звернувся в порядку статті 1212 ГПК України до суду із скаргою на дії Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, згідно якої просить суд:

- визнати недійсними та скасувати повідомлення Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області №№9311, 9490 від 21.03.2017 про повернення виконавчих документів без прийняття до виконання;

- зобов"язати Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області відкрити виконавчі провадження на підставі виданих наказів господарським судом Тернопільської області від 06.03.2017 у справі №921/756/16-г/3;

- зобов"язати Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області вчинити дії передбачені Законом України "Про виконавче провадження" щодо забезпечення виконання рішення господарського суду Тернопільської області від 06.02.2017 у справі №921/756/16-г/3 викладені стягувачем у заявах про відкриття виконавчих проваджень.

Ухвалою суду від 10.04.2017 прийнято скаргу до розгляду та призначено її розгляд на 27.04.2017, який на підставі статті 77 ГПК України відкладався на 11.05.2017 з підстав, викладених у відповідній ухвалі суду.

27.04.2017 суд перейшов до розгляду скарги по суті.

Представник скаржника (стягувача) в судових засіданнях підтримав з підстав, викладених в ній, просить суд задоволити скаргу повністю.

Боржник участі повноважного представника в судові засідання не забезпечив, витребуваних документів суду не надав, причин неявки суду не повідомив.

Представник органу ДВС у судових засіданнях заперечила щодо скарги з підстав, викладених в письмових поясненнях (вх. №9979 від 25.04.2017).

Враховуючи положення статті 121-2 ГПК України, неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги, суд вирішив за можливе розглянути скаргу на дії ДВС без участі представника боржника.

Розглянувши скаргу Комунального підприємства "Міськавтотранс" Тернопільської міської ради (стягувача за виконавчим документом) на дії органу ДВС, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 06.02.2017 задоволено позовні вимоги КП "Міськавтотранс" Тернопільської міської ради: стягнуто на користь комунального підприємства "Міськавтотранс" Тернопільської міської ради з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 2801,13 грн заборгованості по орендній платі, 18519,54 грн неустойки та судові витрати; зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 повернути комунальному підприємству "Міськавтотранс" за актом прийому - передачі об'єкт оренди, а саме: знаки зона Р 06.*0.9 в кількості 24 шт., знаки зона Р 0,45*0.7 в кількості 2 шт., знаки табличка до дорожніх знаків 0,45 *0.7к. в кількості 7 шт., стійки під дорожні знаки в кількості 6 шт.

06 березня 2017 року господарським судом Тернопільської області, на підставі статті 116 ГПК України, видано відповідні накази.

10 березня 2017 року стягувач звернувся до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області із заявами №110/3-1/1 та №110/3-1 про відкриття виконавчих проваджень по виконанню наказів господарського суду Тернопільської області від 06.03.2017.

21 березня 2017 року Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області винесено повідомлення про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 3 частини 1 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", а саме у виконавчих документах не зазначено дату народження боржника - фізичної особи, які надіслані стягувачу супровідними листами №9311 від 21.03.2017 та № 9490 від 21.03.2017.

Скаржник стверджує у своїй скарзі, що винесені повідомлення про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання є такими, що суперечать нормам чинного законодавства України та порушують права та законні інтереси стягувача.

Проаналізувавши подані скаржником документи та підстави, наведені в обґрунтування заявленої ним скарги, заслухавши пояснення та доводи представника скаржника (стягувача), а також заперечення органу ДВС, суд прийшов до висновку, що вона підлягає до задоволення частково з огляду на наступне:

Згідно статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання.

Відповідно до приписів статті 45 ГПК України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

В силу приписів статей 115, 116 ГПК України рішення господарського суду, що набрало законної сили, є обов'язковим на всій території України і виконується у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" та на підставі виданого господарським судом наказу, який є виконавчим документом.

Умови і порядок виконання рішень судів регламентовані Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 5 Закону України "Про виконавче провадження" вказує, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Відповідно до статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як визначено статтею 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

За частиною 1 статті 117 Господарського процесуального кодексу України, наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред'явлення рішення до виконання.

Як слідує із матеріалів скарги, 10 березня 2017 року стягувач звернувся до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області із заявами №110/3-1/1 та №110/3-1 про відкриття виконавчих проваджень по виконанню наказів господарського суду Тернопільської області від 06.03.2017.

21 березня 2017 року Тернопільським міський відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області винесено повідомлення про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 3 частини 1 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" (надіслані стягувачу супровідними листами №9311 від 21.03.2017 та № 9490 від 21.03.2017), оскільки у виконавчих документах не зазначено дату народження боржника.

Пунктом 6 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби у разі його невідповідності вимогам, передбаченим цією статтею.

Так, у судових наказах не вказано дату народження боржника.

Проте, суд зазначає, що реквізити сторін виконавчого провадження необхідні для їх (сторін) належної ідентифікації. Єдиним належним способом ідентифікації фізичної особи в Україні, є реєстраційний номер облікової картки платника податків особи, який присвоюється з народження, прив'язаний до дати народження і зберігається протягом усього життя. У наказі господарського суд вказаний реєстраційний номер облікової картки платника податків відповідача/боржника.

Оскільки у даній справі відповідач виступав як суб`єкт підприємницької діяльності, а не просто в якості фізичної особи - громадянина.

Також суд вважає, що посилання державного виконавця є неправомірним та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, виходячи з того, що спір, за результатами вирішення якого Господарським судом Тернопільської області видано накази від 06.03.2017 у справі № 921/756/16-г/3 про примусове виконання рішення, виник у зв'язку з невиконанням суб"єкта підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 своїх зобов'язань щодо своєчасної сплати орендної плати за користування майном відповідно до договору оренди рухомого майна, укладеним останнім для ведення підприємницької діяльності.

Як вбачається із договору оренди рухомого майна № 011112/1 від 01.11.2012 між Комунальним підприємством "Міськавтотранс" Тернопільської міської ради (Орендодавець) та Суб"єктом підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (Орендар), договір укладено як з суб"єктом підприємницької діяльності фізичної особи - підприємцем.

Стаття 1 ГПК України вказує, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи, що стороною за договором оренди рухомого майна є Суб"єкт підприємницької діяльності фізична особа - підприємець ОСОБА_2, а тому спір за позовом КП "Міськавтотранс" ТМР до цього підприємця розглядався Господарським судом Тернопільської області, до підвідомчості якого віднесено розгляд спорів за участі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Якщо б спір був не пов"язаний із підприємницькою діяльністю ОСОБА_2, то він розглядався б судом загальної юрисдикції (а не господарським судом) і в тому випадку боржником була б вказана фізична особа, для якої дата народження є обов"язковою.

Отже, у відносинах щодо виконання договору, а відповідно й стягнення заборгованості згідно з рішенням суду через органи державної виконавчої служби, ОСОБА_2 виступає фізичною особою - підприємцем з особливим статусом суб'єкта господарювання, а не просто в якості фізичної особи - громадянина.

Це відповідає приписам статті 128 Господарського кодексу України, згідно з якою одним з учасників господарських відносин визнається громадянин України за умови його державної реєстрації як підприємця без створення юридичної особи. Тобто фізична особа з моменту реєстрації як фізична особа-підприємець в порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", набуває особливого статусу - стає суб'єктом господарювання та може здійснювати господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мати відокремлене майно і нести відповідальність за своїми зобов'язаннями так само, як і юридична особа.

Статтею 50 Цивільного кодексу України також визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Законом України "Про виконавче провадження", зокрема статтею 4, інше для фізичних осіб - підприємців не визначено, отже на боржника суб"єкта підприємницької діяльності фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 у наказі господарського суду Тернопільської області від 06.03.2017 у справі №921/756/16-г/3 поширюються положення Закону щодо юридичних осіб.

Оскільки суб"єкт підприємницької діяльності фізична особа - підприємець ОСОБА_2 зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про що свідчить наявна у справі інформація у Витязі з ЄДР від 08.12.2016, тому у рішенні суду та наказах вказані відповідні відомості, які дають змогу повно ідентифікувати цього боржника.

Враховуючи приписи пункту 3 частини 1 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" про необхідність зазначення дати народження боржника - фізичної особи, яким не є боржник у справі № 921/756/16-г/3, зазначення дати народження суб"єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 не є обов`язковим, отже повернення наказів суду з цієї підстави є необґрунтованим.

Суд зазначає, що згідно пункту 2 частини 2 статті 54 ГПК України, позовна заява повинна містити найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) сторін, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб), ідентифікаційні коди суб'єкта господарської діяльності за їх наявності (для юридичних осіб) або реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків за його наявності.

Відповідно до п.п. 9.13. п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

З огляду на викладені вище обставини та приписи чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що скарга скаржника підлягає задоволенню в частині визнання недійсними повідомлень Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області№№9311, 9490 від 21.03.2017 про повернення виконавчих документів без прийняття до виконання.

Щодо зобов`язання Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області відкрити виконавчі провадження на підставі виданих наказів господарським судом Тернопільської області від 06.03.2017 у справі №921/756/16-г/3 та щодо зобов"язання Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області вчинити дії передбачені Законом України "Про виконавче провадження" щодо забезпечення виконання рішення господарського суду Тернопільської області від 06.02.2017 у справі №921/756/16-г/3 викладені стягувачем у заявах про відкриття виконавчих проваджень, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із статтею 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Стаття 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог статті 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз"яснено, зокрема п 2.1: згідно з частиною другою статті 43 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В даному випадку вимога скаржника (стягувача) щодо зобов`язання відкрити виконавчі провадження є передчасною, оскільки державна виконавча служба здійснює виконання рішення суду на підставі наказу, який має бути пред`явлено стягувачем.

Проте стягувач повторно не звертався до органів ДВС з заявами про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання наказів господарського суду Тернопільської області від 06.03.2017, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні скарги скаржника в частині зобов`язання Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області відкрити виконавчі провадження на підставі виданих наказів господарським судом Тернопільської області від 06.03.2017 у справі №921/756/16-г/3 та зобов"язання Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області вчинити дії передбачені Законом України "Про виконавче провадження" щодо забезпечення виконання рішення господарського суду Тернопільської області від 06.02.2017 у справі №921/756/16-г/3 викладені стягувачем у заявах про відкриття виконавчих проваджень.

Законом України "Про виконавче провадження" встановлено порядок виконання судового рішення, який необхідно дотримуватися державному виконавцю. Рішення, за якими боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, відноситься до рішення немайнового характеру.

Відповідно до частини 1 статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

У Х В А Л И В:

1. Скаргу Комунального підприємства "Міськавтотранс" Тернопільської міської ради задовольнити частково.

2. Визнати недійсними та скасувати повідомлення Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області №№9311, 9490 від 21.03.2017 про повернення виконавчих документів без прийняття до виконання.

3. В решті скарги, у задоволенні відмовити.

4. Копію ухвали надіслати скаржнику, стягувачу та Тернопільському міському відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 14) рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суддя Я.Я. Боровець