КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. Справа№ 910/185/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: не з"явився

від відповідача: не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Рось"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 27.02.2017р.

у справі № 910/185/17 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Комишанське"

до Приватного підприємства "Рось"

про стягнення 254 269,11 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне сільськогосподарське підприємство "Комишанське" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Приватного підприємства "Рось" про стягнення 254 269,11 грн.

Рішенням Господарського суд м. Києва від 27.02.2017 року позов задоволено частково, стягнуто з Приватного підприємства "РОСЬ" на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Комишанське" 236675 (двісті тридцять шість тисяч шістсот сімдесят п'ять) грн. 36 коп. заборгованості, 13616 (тринадцять тисяч шістсот шістнадцять) грн. 28 коп. пені, 1575 (одну тисячу п'ятсот сімдесят п'ять) грн. 67 коп. 3% річних, 2130 (дві тисячі сто тридцять) грн. 08 коп. втрат від інфляції, а також 3809 (три тисячі вісімсот дев'ять) грн. 96 коп. судового збору. У іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач, звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та на невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

В обгрунтуваня апеляційної скарги скаржник звертає увагу суду на те, що 23.08.2016 року між Приватним сільськогосподарським підприємством «Комишанське» та Приватним підприємством «Рось» в особі Філії «Охтирський сиркомбінат» було укладено договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) №15, за умовами якого позивач зобов'язався в порядку і на умовах, визначених цим договором, передати у власність відповідача сільськогосподарську продукцію (сировину - молоко коров'яче) власного виробництва, що відповідає вимогам ДСТУ № 3662-97, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити такий товар.

Скаржник звертає увагу суду на те, що позивачем в підтвердження позовних вимог не надано жодної довіреності на осіб, які отримували товар.

Більше того, надані позивачем на підтвердження факту передачі товару відповідачу копії видаткових накладних не відповідають ознакам первинного документу, що підтверджує здійснення господарської операції з поставки (купівлі-продажу) товару за договором, в розумінні вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», на підставі якого здійснюється господарська операція з поставки (купівлі-продажу) товару, нарахування податків і здійснення розрахунків за товар.

З огляду на наведене, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи належним чином оформлених первинних документів на підтвердження факту поставки (купівлі-продажу) товару за договором №15 від 23.08.2016 р., відповідач вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту поставки товару, що в свою чергу, свідчить про відсутність у нього права на стягнення з відповідача суми заборгованості у вказаному вище розмірі та штрафних санкцій за неналежне виконання ним зобов'язань за договором №15 від 23.08.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2017р. порушено апеляційне провадження у справі №910/185/17, справу призначено до розгляду та викликано повноважних представників сторін в судове засідання.

16.08.2017 року в судове засідання представники сторін не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення, яке є наявним в матеріалах справи (№691, №570).

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Відповідно до пункту 2.6.15. Інструкції з діловодства в господарських судах України на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправлення, підпис працівника, який її здійснив, та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

Як вбачається з відмітки про відправку, яка міститься на звороті останньої сторінки оригіналу ухвали Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2017р., якою розгляд справи було призначено на 16.05.2017р., копії вказаного процесуального документу було відправлено учасникам судового процесу у даній справі - 04.04.2017р.

Таким чином, учасники судового процесу про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Явка представників учасників судового процесу не визнавалася обов'язковою.

Разом з тим, будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім в даному судовому засіданні від третьої особи до суду не надійшло.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ч.3 ст.22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, виходячи зі змісту ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський не бачить підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням того, що розгляд апеляційної скарги обмежений процесуальними строками, зокрема ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, а відкладення справи призведе лише до необґрунтованого затягування розгляду даної справи.

За таких обставин справи судова колегія визнала можливим розгляд апеляційної скарги за відсутності представників позивача та відповідача, повідомлених належним чином.

Розглянувши апеляційну скаргу, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, колегія встановила наступне.

23.08.2016 року між Приватним сільськогосподарським підприємством «Комишанське» та Приватним підприємством «Рось» в особі Філії «Охтирський сиркомбінат» було укладено договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) №15, за умовами якого позивач зобов'язався в порядку і на умовах, визначених цим договором, передати у власність відповідача сільськогосподарську продукцію (сировину - молоко коров'яче) власного виробництва, що відповідає вимогам ДСТУ № 3662-97, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити такий товар.

Позивачем була поставлена відповідачу обумовлена договором сільськогосподарська продукція на суму 1641675,36 грн.

Відповідно до видаткових накладних № 4062 від 31.10.2016, № 3382 від 31.08.2016 та № б/н від 30.09.2016, які підписані позивачем та відповідачем, скріплені печатками.

Поставлена продукція на суму 1641675,36 грн. була оплачена неповністю, та заборгованість становить 236675,36 грн.

Відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не спростував.

При цьому, матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача претензій щодо його строків поставки, якості та/або комплектності поставленої продукції.

Щодо строків оплати слід зазначити, що оскільки умовами договору не передбачено певного строку оплати, та сторони не реалізували надане їм п. 2.3 договору право передбачити розміри та строки авансування продукції у додаткових угодах, то оплата продукції повинна проводитися за правилами ст. 530 ЦК України за вимогою позивача у встановлений законом семиденний строк.

Як свідчать матеріали справи, позивачем на адресу відповідача було направлено листи № 132 та 133 від 30.11.2016, з вимогою у відповідності до ст. 530 ЦК України сплатити заборгованість у семиденний строк, однак відповідач вимогу позивача проігнорував.

Слід зазначити, що один з указаних листів-вимог (№ 1-30 від 30.11.2016) був отриманий відповідачем в особі філії, на яку здійснювались поставки, 01.12.2016, то за приписами ст. 530 ЦК України, з урахуванням ст. 253 ЦК України, семиденнийденний строк з дня пред'явлення вимоги (дня її вручення) закінчувався 08.12.2016, та 09.12.2016 є першим днем прострочення сплати заборгованості.

Отже, матеріалами справи доведено прострочення відповідачем внесення оплати за поставлену йому по договору продукцію в сумі 236675,36 грн., і розрахунок 236675,36 грн. заборгованості судом перевірено та визнано обґрунтованим і арифметично правильним, тому позовні вимоги згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, ст. 193 ГК України про стягнення 236675,36 грн. заборгованості визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування та стягнення:

- пені на підставі п. 4.2 договору, ст.ст. 546, 549 ЦК України, з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГК України;

- втрат від інфляції та 3% річних за ст. 625 ЦК України.

Отже, за розрахунком суду від заявленої позивачем суми заборгованості, встановленої судом дати прострочення (09.12.2016) та у межах заявлених позивачем періодів нарахування, обґрунтованими є наступні суми санкцій: 4756,94 грн. втрат від інфляції, 1575,67 грн. 3% річних та 14681,99 грн. пені.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно часткового задоволення позовних вимог.

Задоволення вимог позову у частині стягнення санкцій наступним чином: 13616,28 грн. пені, 1575,67 грн. 3% річних та 2130,08 грн. втрат від інфляції. У іншій частині вимог позову про стягнення санкцій суд відмовляє за необґрунтованістю.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не підтверджені відповідними доказами, не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду з наступних підстав.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

В силу ст.712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно- розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною 2 ст. 530 ЦК Украйни передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи вищеперелічене, відповідачем не спростовані: факт поставки товару, факт його прийняття, існування договірних зобов'язань, наявність боргу за поставлений товар.

Відповідачем не спростовується факт отримання товару та не оспорюються повноваження представників, які отримали даний товар; не надано документів, які б підвередили вчинення представниками відовідача перевищення повноважень (що також може бути законним в силу ст. ст. 91,241 ЦК України), окрім того підписи представників скріплені відповідними печатками.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Рось" на рішення Господарського суду м. Києва від 27.02.2017р. у справі № 910/185/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 27.02.2017р. у справі № 910/185/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/185/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська