ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2017 р.Справа № 922/1420/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Малихіній М.П.

розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ;

до товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕЛЬ» особі голови ліквідаційної комісії ОСОБА_1, 61001, Харківська область, м. Харків, проспект Московський, 91, ;

про зобовязання включення грошових вимог до проміжного ліквідаційного балансу,

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_2 (довіреність №2319-К-О від 11.01.2017);

відповідача не зявився.

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Суть спору:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕЛЬ» про зобовязання ліквідаційною комісією товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕЛЬ» в особі голови ліквідаційної комісії, включити грошові вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у загальному розмірі 9560172,79 грн. до проміжного ліквідаційного балансу товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕЛЬ».

Свої вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором №4Н15110И від 16.12.2015 та ухиленням ліквідаційною комісією від розгляду та визнання заявлених ПАБ КБ «Приватбанк» до боржника ТОВ «НАТЕЛЬ» грошових вимог у розмірі 9560172,79 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Здійснюючи правове обґрунтування посилається на ст.ст. 15, 105, 110, 111, 112, 526, 527, 530, 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.05.2017 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 23 травня 2017 року о 10:30 год.

Відповідач явку свого повноважного представника у судове засідання не забезпечив, причини неявки не повідомив, відзив на позов не надав, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про одержання 11.05.2017.

Суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

За висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення, внаслідок чого справа розглядається відповідно до норм ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

У ч. 1 ст. 174 ГК України закріплено, що господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Згідно із положеннями ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

16 грудня 2015 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі, банк) та товариством з обмеженою відповідальністю «Натель» (далі, позичальник) було укладено кредитний договір № 4Н15110И (далі, кредитний договір), за яким банк за наявності вільних грошових коштів зобовязується надати позичальнику кредит у формі згідно з п.А.1., з лімітом та на цілі, зазначені в п.А.2. не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного в третьому абзаці п.2.1.2., в обмін на зобовязання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, в обумовлені цим договором терміни. Якість послуг має відповідати законодавству України, нормативним актам НБУ, регулюючим кредитні правовідносини.

У п.1.2. кредитного договору зазначено, що термін повернення кредиту зазначений у п.А.3.

Згідно із п.А.1. кредитного договору вид кредиту відновлювальна кредитна лінія кредит, що надається позичальнику частинами або повністю до дати, зазначеної у п.А.3., у межає ліміту цього договору, у томі числі після часткового або повного погашення по кредиту, таким чином, щоб фактична заборгованість за кредитом не перевищувала встановлений ліміт кредитного договору.

Пунктом А.2. кредитного договору передбачено, що ліміт цього кредитного договору ,00 грн. надається на наступні цілі: фінансування поточної діяльності підприємства.

Відповідно до п.А.3. кредитного договору із змінами, внесеними додатковою угодою до договору від 2016 року дата повернення кредиту 26 жовтня 2016 року.

У п.А.6. кредитного договору зазначено, що за користування кредитом позичальник сплачує відсотки за фіксованою ставкою в розмірі 14 % річних. При порушенні позичальником будь-якого із зобовязань з погашення/повернення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом за фіксованою ставкою у розмірі 28 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості (п.А.9.).

Згідно із п.А.8 кредитного договору, із змінами, внесеними додатковою угодою від 2016 року, сплата відсотків здійснюється позичальником в дату зазначену в п.1.2. договору. При несплаті відсотків у зазначений термін, вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання договору згідно п.2.3.2.).

Сторони у п.А.9. кредитного договору домовились, що позичальник сплачує банку винагороду за відкриття позичкового рахунку в розмірі 500,00 грн. в день укладення кредитного договору. Позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом. Значення ставки для визначення максимальної суми винагороди за користування кредитом (п.А.10) встановлюється в розмірі 18,1 % річних.

Розділ 2 кредитного договору містить перелік прав та обовязків сторін. Так, банк зобовязується відкрити для обслуговування кредиту рахунки, зазначені у п.А.4.; надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів на підставі розрахункових документів позичальника у межах суми, визначеної у п.1.1, а також за умови виконання позичальником зобовязань, передбачених у п.п.2.2.1., 2.2.11. Для одержання кредиту (або його частини) позичальник зобовязується не пізніше дати планового одержання кредиту надати до банку попередню вимогу у довільній формі з зазначенням суми кредиту і терміну його надання. Зобовязання з видачі кредиту або його частини згідно з кредитним договором виникають у банку від дня надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту у межах, зазначених у них сум у порядку, передбаченому п.2.4.2. Також банк зобовязується здійснювати контроль за виконанням умов кредитного договору, цільовим використанням, своєчасним і повним погашенням/поверненням кредиту в порядку, передбаченому цим договором (п.п.2.1.1., 2.1.2., 2.1.4.).

Позичальник в свою чергу зобовязується використовувати кредит на цілі, зазначені в п.1.1. цього договору; сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п.п 4.2, 4.3., 4.4. цього договору; повернути кредит в строки/терміни, встановлені п.п.1,2, 2.3.2., 2.2.14; сплатити банку винагороду відповідно до п.4.5., 4.7., 4.15. цього договору; у разі ліквідації позичальника останній зобовязується включити представника банку до складу ліквідаційної комісії для забезпечення майнових інтересів у відповідності з цим договором (п.п.2.2.1., 2.2.2., 2.2.3., 2.2.5, 2.2.15).

Розділ 4 кредитного договору містить положення про порядок розрахунків. Так, згідно із п.п.4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 4.5., 4.6., 4.7. кредитного договору плата за користування кредитними коштами за цим договором складається з відсотків за фіксованою процентною ставкою, згідно п.4.2., 4.3. та винагороди за користування кредитом, згідно п.4.5. За користування кредитом в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати повернення/погашення кредиту згідно п.п.1.2, 2.2.3, 2.2.14, 2.3.2, 2.4.1. позичальник сплачує відсотки за фіксованою ставкою в розмірі, зазначеному в п.А.6. Відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України, при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених п.п.1.2., 2.2.3., 2.2.14, 2.3.2. позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом, виходячи з фіксованої процентної ставки, зазначеної в п.А.7, а у разі реалізації права банку, передбаченого п.1.3. цього договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі зазначеної в п.А.7 процентної ставки (відсотків, річних), від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється з дня, наступного за датою, передбаченою повідомленням. При цьому проценти за користування кредитом не нараховуються та не сплачуються. Сплата відсотків за користування кредитом, передбачених п.4.1. цього договору, здійснюється в терміни сплати відсотків зазначені у п.А.8. Позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом згідно п.А.10. Сума винагороди за користування кредитом (п.4.5.) сплачується в термін, встановлений п.1.2. цього договору або у день дострокового повернення кредиту (п.2.4.1.). При несплаті винагороди за користування кредитом у вказаний термін, несплачена винагорода вважається простроченою. Розрахунок і нарахування винагороди за користування кредитом проводиться в термін повернення кредиту (п.1.2.) або строк дострокового повернення кредиту (п.2.4.1.).

У п.5.1. кредитного договору зазначено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань по сплаті відсотків, винагороди за користування кредитом, передбачених п.п.2.2.2., 4.2., 4.3., 4.4., 4.6., строків/термінів повернення/погашення кредиту, передбачених п.п.1.2., 2.2.3, 2.3.2., 2.2.14 позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачуєттся пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п.5.4. кредитного договору нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобовязань, передбаченої п.5.1., 5.2., 5.3., здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобовязання мало бути виконане позичальником.

Пуктом 6.1. договору передбачено, що він в частині п.4.7. набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобовязань сторонами за цим договором.

У п.7.9. кредитного договору зазначено, що договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ «ПриватБанк» у порядку, передбаченому Законом України «Про елетронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 22.05.2015 року, укладеного сторонами.

Позивач зазначає, що відповідач свої зобовязання за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом виконав у повному обсязі, проте в порушення умов кредитного договору не сплатив банку винагороду у визначений строк, у звязку із чим у нього виникла заборгованість у розмірі 9560172,79 грн.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивачу стало відомо, що відповідач - ТОВ «НАТЕЛЬ» () перебуває з 14.02.2017 у стані припинення. Строк, визначений для заявлення кредиторами своїх вимог - 26.04.2017.

У зв'язку з викладеними обставинами, 20.03.2017 позивач звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕЛЬ» в особі голови комісії з припинення (ліквідатора) ОСОБА_1 із заявою з вимогами (претензією) про розгляд, визнання грошових вимог у сумі 9560172,79 грн. та включення їх до проміжного ліквідаційного балансу. До заяви додав обгрунтований розрахунок заборгованості станом на 14.03.2017.

Як зазначає позивач, відповідач відповіді на вказану заяву про результати розгляду вимог не надав.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів та є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Віповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором .

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України субєкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

При цьому, суд бере до уваги, що в п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12. 2011 року, зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи відповідач зобовязання за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом виконав.

Разом з цим позивач стверджує, що відповідач в порушення вимог кредитного договору не сплатив банку винагороду у сумі 8633052,84 грн. у строк, визначений у договорі.

Судом встановлено, що між позивачем (банком) та відповідачем (позичальником) 16.12.2015 було укладено кредитний договір №4Н15110И, за яким банк за наявності вільних грошових коштів зобовязується надати позичальнику кредит у формі згідно з п.А.1., з лімітом та на цілі, зазначені в п.А.2. не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного в третьому абзаці п.2.1.2., в обмін на зобовязання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, в обумовлені цим договором терміни.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно із п.4.5., 4.6. кредитного договору позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом згідно п.А.10. Сума винагороди за користування кредитом (п.4.5.) сплачується в термін, встановлений п.1.2. цього договору або у день дострокового повернення кредиту (п.2.4.1.). При несплаті винагороди за користування кредитом у вказаний термін, несплачена винагорода вважається простроченою.

Пунктом 4.13. кредитного договору передбачено, що розрахунок і нарахування винагороди за користування кредитом проводиться в термін повернення кредиту (п.1.2.), тобто 26.10.2016 або строк дострокового повернення кредиту (п.2.4.1.).

Із наданого суду розрахунку винагороди (а.с.23) у сумі 8633052,84 грн. вбачається, що він відповідає умовам договору, є обґрунтованим та правильним.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем у порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано доказів, які б спростовували суму заявленої винагороди чи докази, які б свідчили про її сплату у встановлений у договорі строк.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання за кредитним договором №4Н15110И від 16.12.2015 щодо сплати винагороди у сумі 8633052,84 грн.

Крім того, позивач, посилаючись на прострочення виконання відповідачем свого зобовязання щодо сплати винагороди банку, нарахував відповідачу пеню за кредитним договором у сумі 927119,95 грн.

Згідно із п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 3 ст. 549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У ст. 230 ГК України міститься визначення штрафних санкцій. Так, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку

України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У п.5.1. кредитного договору зазначено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань по сплаті відсотків, винагороди за користування кредитом, передбачених п.п.2.2.2., 4.2., 4.3., 4.4., 4.6., строків/термінів повернення/погашення кредиту, передбачених п.п.1.2., 2.2.3, 2.3.2., 2.2.14 позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачуєттся пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п.5.4. кредитного договору нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобовязань, передбаченої п.5.1., 5.2., 5.3., здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобовязання мало бути виконане позичальником.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені (а.с.23) за кредитним договором у сумі 927119,95 грн., судом встановлено, що він відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства України.

Враховуючи викладене, суд вважає доведеною заборгованість відповідача перед позивачем у загальній сумі 9560172,79 грн., а саме: 8633052,84 грн. заборгованості за простроченою винагородою, 927119,95 грн. пені.

Щодо вимоги про зобов'язання відповідача в особі голови ліквідаційної комісії включити грошові вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у загальному розмірі 9560172,79 грн. до проміжного ліквідаційного балансу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 110 ЦК України, юридична особа ліквідується, зокрема, за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв'язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами (п.1 ч.1 ст.110).

Згідно із положеннями ст. 105 ЦК України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов'язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи (ч.1, 3, 4, 5 ст.105).

Судом встановлено, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "НАТЕЛЬ" () з 14.02.2017 року перебуває в стані припинення. Строк, визначений засновниками (учасниками) юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про припинення юидичної особи, для заявлення кредиторами своїх вимог 26.04.2017.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем було направлено голові ліквідаційної комісії відповідача заяву з кредиторськими вимогами 20.03.2017 за вих. №20160902РВ655, яка отримана останнім 23.03.2017 (а.с.28), проте відповіді на неї позивач так і не отримав.

Відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували вищевикладене.

Частиною 8 ст.111 ЦК України передбачено, що ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред'явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду. Проміжний ліквідаційний баланс затверджується учасниками юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 112 ЦК України, вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними.

Оскільки позивачем не було отримано від відповідача повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог, то строк передбачений ч. 5 ст. 112 ЦК України не підлягає застосуванню у цьому випадку, оскільки вимоги позивача - публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" не можуть вважатися погашеними, а право на визнання вимог ПАТ КБ "Приватбанк" є таким, що підлягає судовому захисту.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 6 ст. 105 ЦК України кожна окрема вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора.

У ч. 3 ст. 112 ЦК України зазначено, що у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи.

З огляду на те, що позивач на заяву з вимогами (претензію) не отримав жодної відповіді від голови ліквідаційної комісії відповідача, суд дійшов висновку, що вимоги позивача заявлені у межах строку для подання відповідної заяви до ліквідаційної комісії.

Враховуючи викладене, беручи до уваги існування заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором, суд приходить до висновку, що вимоги про зобов'язання відповідача в особі голови ліквідаційної комісії включити грошові вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у загальному розмірі 9560172,79 грн. до проміжного ліквідаційного балансу, є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.49 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 4, 4-3, 4-5, 12, 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю "Натель" (61001, Харківська область, м. Харків, проспект Московський, 91, ) в особі голови ліквідаційної комісії ОСОБА_1 включити грошові вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ) у загальному розмірі 9560172,79 грн. до проміжного ліквідаційного балансу.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Натель» (61001, Харківська область, м. Харків, проспект Московський, 91, ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ) 1600,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.05.2017 р.

Суддя ОСОБА_3