ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року Справа № 922/4144/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - суддіГрека Б.М., - (доповідача у справі),
суддів :Вовка І.В., Могил С.К.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 р.
у справі№922/4144/16
господарського судуХарківської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут"
простягнення суми

за участю представників від:
позивачаНе з'явились
відповідачаНе з'явились

В С Т А Н О В И В :

Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" звернулось з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" про стягнення 25631,49 грн. 3% річних, 95679,50 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.01.2017 р. у справі (суддя Добреля Н.С.), яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 р. (судді: Терещенко О.І., Сіверін В.І., Слободін М.М.) позовні вимоги задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 25631,49 грн. 3% річних, 95679,50 грн. інфляційних втрат.

Не погоджуючись із постановою та рішенням судів попередніх інстанцій, Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову та рішення господарського суду скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 23 червня 2015 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (покупець) укладений договір № 15-806-Б на купівлю - продаж природного газу (надалі - Договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору (розділ 1 договору).

Пунктом 2.1 договору сторони узгодили, що продавець передає покупцеві з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ в обсязі до 7423,100 тис. куб.м.

Позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 11 241 838,08 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

У пункті 6.1. договору сторони передбачили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Відповідно до п.3.1 договору, продавець передає покупцю у загальному потоці імпортований газ у пунктах приймання - передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та в пунктах приймання - передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Згідно п.3.3 договору, приймання - передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання - передачі.

Так, позивач, зазначаючи про те, що відповідач неналежно виконав свої зобов'язання щодо вчасної оплати поставленого газу, звернувся з позовом до господарського суду Харківської області, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 3% річних в сумі 25631,49 грн. та інфляційні втрати в сумі 95679,50 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що нарахування позивачем інфляційних втрат та 3 % річних не є штрафними санкціями, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, а тому наявність вини відповідача не є необхідною умовою для їх стягнення.

Вищий господарський суд України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 3 ст.202 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст.ст.202-205 Господарського кодексу України, ст.ст. 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України, зокрема за ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Приписами статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. № 14, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Таким чином, суди вірно зауважили, що нарахування позивачем інфляційних втрат та 3 % річних не є штрафними санкціями, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, а тому наявність вини відповідача не є необхідною умовою для їх стягнення.

Як було зазначено вище, у п. 6.1 договору сторони погодили оплату газу шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу, а у разі не повної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Підписаними актами приймання-передачі газу, які містяться в матеріалах справи, підтверджується поставка газу відповідачу.

Отже, зі змісту ч. 1 п. 6.1 договору вбачається, що відповідач мав здійснити оплату поставленого позивачем газу протягом місяця його поставки та лише в разі неповної оплати провести її до 20 числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного акту приймання-передачі.

Таким чином, як вірно встановлено судами, позивачем наданий обґрунтований розрахунок інфляційних втрат в розмірі 95679,50 грн. та 3% річних в розмірі 25631,49 грн.

Щодо доводів апелянта про те, що у зв'язку з невиконанням позивачем свого обов'язку за договором щодо повернення підписаних актів приймання - передачі природного газу, у останнього не виникло право вимоги зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20 - го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, оскільки такий розрахунок здійснюється на підставі підписаних сторонами акту приймання - передачі газу.

Колегія суддів з такими доводами скаржника не погоджується, з огляду на наступне.

Згідно п.3.1 договору, право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Сторони у п.3.3 договору дійшли згоди, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Отже, аналізуючи зміст п.3.1 та п.3.3 договору, з урахуванням ч.1 ст.664 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає, що обов'язок продавця передати товар покупцеві виконаний в момент переходу газу через газорозподільні станції, саме з цього моменту відповідач набув право власності на природний газ та розпорядився ним на власний розсуд.

Важливою є та обставина, що відповідач не заявляв жодних претензій і не повідомляв позивача про неотримання природного газу (ст.665 Цивільного кодексу України або про порушення договору щодо кількості переданого природного газу (ст.670 Цивільного кодексу України).

Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що оплата газу шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу та у разі не повної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Підписаними актами приймання-передачі газу, які містяться в матеріалах справи, підтверджується поставка газу відповідачу.

Дійсно, відповідно до п. 3.3 договору, акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, але, з урахуванням змісту п. 6.1 цього договору, несвоєчасне підписання продавцем актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений конкретний строк оплати поставленого газу.

Тобто, настання обов'язку з оплати спожитого газу не прив'язується до моменту підписання вказаних актів.

Отже, судами вірно зазначено, що прострочення грошового зобов'язання відповідача за договором не пов'язане з моментом реального підписання відповідного акта.

Також, умови договору не містять жодних застережень з цього приводу, зокрема, щодо можливості відліку 20-денного строку оплати з дня підписання акта приймання-передачі газу, а тому час підписання сторонами відповідного акту ніяк не впливає на момент виникнення прострочення за грошовим зобов'язанням відповідача.

Таким чином, виходячи з умов договору та норм чинного законодавства України, настання обов'язку покупця (відповідача) оплатити товар (газ) не ставиться в залежність від моменту повернення йому підписаного продавцем одного примірника акту приймання-передачі газу.

Між тим, доказів того, що на момент настання строку оплати газу відповідач заперечував проти його обсягів чи вартості (вказаних в актах приймання - передачі газу) в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази того, що відповідач звертався до позивача з вимогою про повернення йому підписаних актів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судами, що неповернення актів позивачем не змінює встановленого договором: строку оплати за газ, проведення остаточних розрахунків, а також не відстрочує виконання цього обов'язку.

Крім того, акти приймання - передачі газу лише фіксують остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, а тому, виходячи з показників своїх комерційних вузлів обліку газу, відповідач мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з постачальником.

Також, судами зазначено, що пункт 3.4 договору зобов'язує саме покупця надати продавцю підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства два примірника акта приймання - передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використованого газу, його фактична ціна та вартість.

Таким чином, як вірно встановлено судами, несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, а тому наявність або відсутність актів не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично поставленого природного газу.

Отже, доводи касаційної скарги спростовуються вищевикладеним та не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, а тому її слід залишити без змін, таку як ухвалену при повному з'ясуванні всіх обставин справи та при вірному правозастосуванні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.111-5, 111-7, 111-9, 111-11 ГПК України Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 р. та рішення господарського суду Харківської області від 16.01.2017 р. у справі № 922/4144/16 залишити без змін.

Головуючий - суддя Б. М. Грек

Судді І. В. Вовк

С. К. Могил