ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2017 р. Справа № 922/431/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Барбашова С.В. , суддя Гребенюк Н. В.,

за участі секретаря Кохан Ю.В.,

за участі представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю № 14-85 від 14.04.2017;

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 01.01.2017;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 1225Х/3-28) на рішення Господарського суду Харківської області від 14 березня 2017 року в справі № 922/431/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської районної ради Харківської області, м. Лозова Харківської області,

про стягнення 24149781,48 грн,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до КП "Теплоенерго" Лозівської районної ради Харківської області про стягнення 12958707,04 грн основного боргу, 2799740,40 грн пені, 531541,18 грн 3% річних та 7859792,86 грн інфляційних, з посиланням на неналежне виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу № 1700/14-БО-32 від 05.12.2013.

В процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідач у відзиві на позовну заяву просить зменшити розмір пені на 90% та відстрочити виконання рішення суду на 8 місяців з моменту ухвалення рішення судом. Посилається на тяжке фінансове становище підприємства, яке виникло у звязку з систематичними неплатежами споживачів за надані відповідачем послуги з теплопостачання та несвоєчасними перерахуваннями державних субвенцій на погашення різниці в тарифах на надання послуг з теплопостачання (т. 1 а.с. 43-49).

Рішенням Господарського суду Харківської області від 14.03.2017 у справі № 922/431/13 (суддя Хотенець П.В.) задоволено клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90%. Позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача основний борг в сумі 6950566,02 грн, пеню в сумі 279974,04 грн, інфляційні витрати в сумі 6314441,16 грн та 3% річних в сумі 531541,18 грн. Надано відповідачу відстрочку виконання рішення в цій частині до 01.07.2017. Відмовлено в частині позовних вимог щодо стягнення 2519766,36 грн пені та 1545351,70 грн інфляційних. Припинено провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення основного боргу в сумі 6008141,02 грн.

Позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні 2519766,36 грн пені та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом першої інстанції ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України. Зазначає, що судом безпідставно надано перевагу аргументам відповідача та не прийнято до уваги майнові інтереси позивача. Вважає, що важкий фінансовий стан відповідача та його несвоєчасне фінансування з Державного бюджету України не є підставою для зменшення розміру пені.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.04.2016 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 23.05.2017.

У звязку з відпусткою судді Істоміної О.А., 22.05.2017 автоматизованою системою розподілу апеляційних скарг між суддями в справі № 922/431/16 здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів та призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя-доповідач ОСОБА_3, суддя Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н.В.

Відповідно до пункту 9-2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України (згідно з Постановою Вищого господарського суду України № 6 від 10.07.2014), у разі зміни складу суду апеляційної інстанції, розгляд ним справи починається спочатку, а отже, спочатку починається й визначений ст. 102 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні 23.05.2017 підтримує апеляційну скаргу в повному обсязі.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу від 24.04.2017 вх. № 4449 та в судовому засіданні 23.05.2017 не погоджується з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що тяжкий фінансовий стан відповідача та відсутність вини відповідача щодо невиконання зобовязань з оплати за спожитий природний газ підтверджується матеріалами справи, зокрема, висновком проведеної у справі судової економічної експертизи № 23 від 01.02.2017.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача в судовому засіданні, дослідивши викладені в апеляційній скарзі доводи позивача в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів в їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 05.12.2013 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавцем) та КП "Теплоенерго" Лозівської районної ради Харківської області (покупцем) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1700/14-БО-32, за умовами якого продавець зобов'язався у 2014 році передати у власність покупцю природний газ в обсягах, визначених цим договором, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природній газ, згідно з умовами договору (т. 1 а.с. 15-20).

Відповідно до п. 1.2 договору купівлі-продажу природного газу № 1700/14-БО-32 від 05.12.2013 (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 31.01.2014 до договору), газ, що постачається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

В розділі 2 зазначеного договору купівлі-продажу природного газу сторони узгодили обсяги природного газу, які продавець має передати покупцеві, та передбачили можливість змінювати ці обсяги в установленому порядку.

Відповідно до п.п. 3.3, 3.4 вказаного договору купівлі-продажу природного газу, приймання-передача газу оформляється актами приймання-передачі, які є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

В п.п. 5.2, 5.5 договору купівлі-продажу природного газу № 1700/14-БО-32 від 05.12.2013 та додаткових угодах № 1 від 31.01.2014, № 2 від 25.04.2014, № 3 від 23.05.2014, № 4 від 13.06.2014, № 5 від 11.09.2016, № 6 від 19.11.2014 та № 7 від 26.12.2014 до договору (т. 1 а.с. 21-25, 29-30) визначена ціна за 1000 куб.м. газу.

В п. 5.3 вказаного договору сторони визначили можливість зміни ціни на газ у разі зміни цін НКРЕ.

У відповідності до п. 11 договору купівлі-продажу природного газу № 1700/14-БО-32 від 05.12.2013, договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін та діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що в певних умовах звичайно ставляться.

На виконання умов договору купівлі-продажу природного газу № 1700/14-БО-32 від 05.12.2013 позивач протягом січня-грудня 2014 року поставив відповідачеві природний газ на загальну суму 15584080,66 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу (т. 1 а.с. 31-37). Зазначені акти підписані уповноваженими представниками покупця, продавця та газорозподільної організації та скріплені їх печатками.

Відповідно до п. 6.1 договору купівлі-продажу природного газу № 1700/14-БО-32 від 05.12.2013, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач свої зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу в частині оплати за отриманий природний газ виконав частково, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 12958707,04 грн, що стало підставою для звернення позивача до Господарського суду Харківської області з позовними вимогами про стягнення з відповідача 12958707,04 грн основного боргу, 2799740,40 грн пені, 531541,18 грн 3% річних та 7859792,86 грн інфляційних.

Судом першої інстанції задоволено вимоги позивача частково.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач сплатив частину основного боргу по договору купівлі-продажу природного газу № 1700/14-БО-32 від 05.12.2013 на суму 6008141,02 грн, що підтверджується наданими відповідачем банківськими виписками станом на: 24.05.2016, 25.05.2016, 26.05.2016, 30.05.2016, 31.05.2016, 01.06.2016, 03.06.2016, 21.06.2016, 22.06.2016, 24.06.2016, 30.06.2016, 01.07.2016, 06.07.2016, 12.07.2016, 13.07.2016, 14.07.2016, 15.07.2016, 01.08.2016, 09.08.2016, 16.08.2016, 30.08.2016, 31.08.2016, 01.09.2016, 19.09.2016, 20.09.2016, 23.09.2016, 29.09.2016, 30.09.2016, 01.10.2016-03.10.2016, 10.10.2016, 11.10.2016, 13.10.2016, 17.10.2016, 27.10.2016, 31.10.2016, 01.11.2016 (т. 4 а.с. 189-228).

Таким чином, на момент прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції у відповідача була залишилась заборгованість в сумі 6950566,02 грн.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про припинення провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 6008141,02 грн на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України та стягнення з відповідача основного боргу в сумі 6950566,02 грн.

В цій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується.

Статтею 530 Цивільного Кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши надані позивачем розрахунки заявлених до стягнення з відповідача 3% річних, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 531541,18 грн.

В цій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується.

Стосовно позивних вимог про стягнення інфляційних в сумі 7859792,86 грн судова колегія зазначає наступне.

В абз. 3, 4 п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" зазначено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр".

Отже, повідомлені в офіційних друкованих засобах масової інформації показники індексу інфляції, згідно зі ст.ст. 17, 18 Закону України "Про інформацію", є офіційними і можуть використовуватись господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна позиція викладена в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", в Постанові Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та в Інформаційному листі Вищого Господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права.

Дослідивши надані позивачем до позовної заяви розрахунки інфляційних витрат, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що позивач при обчисленні розміру інфляційних втрат врахував індекс інфляції за місяць виникнення заборгованості (наприклад, щодо заборгованості, яка виникла в лютому 2014 року, позивач взяв до уваги індекс інфляції за лютий 2014, тоді як потрібно було розраховувати інфляційні витрати, починаючи з індексу інфляції того місяця, якій слідує за місяцем, у якому виникла заборгованість, тобто за березень 2014 року), що не відповідає вище наведеним роз'ясненням.

Крім того, позивачем при здійсненні розрахунків інфляційних витрат за січень-квітень 2014 року та жовтень-грудень 2014 року допущено арифметичні помилки.

Зважаючи на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення вимог позивача про стягнення інфляційних витрат у сумі 6314441,16 грн.

В цій частині рішення суду першої інстанції сторонами також не оскаржується.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного Кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору купівлі-продажу природного газу № 1700/14-БО-32 від 05.12.2013 передбачено, що у разі порушення покупцем умов пункту 6.1 цього договору, покупець зобов'язується крім суми заборгованості сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення оплат за спожитий природний газ за період з січня по грудень 2014 року.

Стосовно заявленого відповідачем до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру пені на 90% судова колегія зазначає наступне.

Можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду, у випадку, коли розмір неустойки значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, передбачена ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України. При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки суд має взяти до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; майнові та інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

У відповідності до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Тобто, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

Крім того, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, визначені в ст. 3 Цивільного кодексу України, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися на засадах справедливості та розумності.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що вони не є імперативними, зменшення розміру неустойки є правом суду та може бути застосоване на розсуд суду, за наявності певних умов.

При цьому, суд має врахувати, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

З матеріалів справи вбачається, що КП "Теплоенерго" Лозівської районної ради Харківської області є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів, зокрема, населення та бюджетних установ та організацій, в теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання. Підприємство не уповноважене чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які б відповідали витратам за надання вказаних послуг, тому постачає теплову енергію по вартості нижчої її собівартості.

З матеріалів справи вбачається, що на момент подання позову на підприємстві склалась дуже складна економічна ситуація, яка виникла у зв'язку зі збитковістю послуг з теплопостачання. До моменту затвердження нових тарифів у травні 2015 року тарифи на теплопостачання покривали лише частину витрат.

Як повідомив представник відповідача в суді апеляційної інстанції, фінансовий стан підприємства не поліпшився на теперішній час.

Однією з причин тяжкого економічного стану КП "Теплоенерго" Лозівської районної ради Харківської області є дефіцит коштів, пов'язаний з хронічними неплатежами за спожиті послуги з боку споживачів, зокрема, бюджетних установ (організацій), які заборгували відповідачеві 7081034,42 грн з причин, що не залежать від волі відповідача, а саме: у звязку з несвоєчасним фінансуванням цих установ з місцевого та державного бюджетів.

Субвенції, які надаються державою, не мають постійного чинного правового механізму з компенсації витрат з різниці в тарифах на теплову енергію, тому виплата такої компенсації та строки виплати у повній мірі залежать від: своєчасного внесення законодавчим органом таких витрат до Закону України "Про Державний бюджет на кожний рік"; від фінансування в даному бюджетному році у повному обсязі цих витрат згідно з витратами, передбаченими Закону України "Про державний бюджет"; від строку виконання виконавчими органами влади обов'язків по перерахуванню отримувачам закладених витрат бюджету у вигляді субвенцій.

В рішенні Рахункової палати № 3-3 від 23.02.2016 зазначено, що на теперішній час рахується заборгованість з різниці в тарифах на суму 5,7 млрд. гривень; нормативне-правове врегулювання окремих питань, повязаних з використанням у 2014, 2015 роках субвенцій, було недосконалим, що не сприяло ефективному управлінню коштами державного бюджету; система планування і розподілу субвенції не була цілісною і не забезпечувала реалізацію принципу справедливості і неупередженості розподілу суспільного багатства, визначеного Бюджетним кодексом України; бюджетна програма з надання субвенції недовиконана у 2014 році проти затверджених бюджетних призначень на 11,4 відс. (на 1,6 млрд. грн.), у 2015 році на 16,3 відс. (на 0,9 млрд. гривень); Законом про державний бюджет на 2016 рік бюджетну програму з надання субвенції на погашення різниці в тарифах не передбачено, що не сприяє виконанню Закону України від 16.07.2015 № 626 "Про внесення змін до деяких законів України у сфері комунальних послуг".

Згідно з прикінцевими положеннями Закону України за № 626 VIII від 16.07.2015 "Про внесення змін до деяких законів України у сфері комунальних послуг", на Кабінет Міністрів України покладається обовязок до 01.07.2017 вжити заходів щодо відшкодування в повному обсязі різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися державної влади чи органом місцевого самоврядування.

Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" № 1330-19 від 03.11.2016, який був опублікований 29.11.2016 у № 227 "Голос України", для таких підприємств, як відповідач, у разі їх участі у реструктуризації заборгованості за поставлений газ передбачено: зупинення виконавчих проваджень по стягненню заборгованості за поставлений газ та інших нарахувань нарахованих на суму боргу; відстрочення погашення заборгованості на пять років, та у разі виконання договору відстрочки погашення усіх нарахувань на таку суму боргу. Однак до цього часу Кабінетом Міністрів України у відповідності до цього Закону не прийнятий порядок, згідно з яким буде проводитись списання нарахувань на суму заборгованості.

Тяжке фінансове становище відповідача підтверджується наданою відповідачем фінансовою звітністю (баланси та звіти про фінансові результати за: 2013, 2014, 2015 та 2016 роки; звіти про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємства від надання послуг теплопостачання за 2013 та 2014 роки; звіти з праці за 2013 - 2015 роки).

Крім того, висновком проведено у справі судово-економічної експертизи № 23 від 01.02.2017 встановлено, що КП "Теплоенерго" Лозівської районної ради Харківської області знаходиться у кризовому становищі близькому до банкрутства та не може самостійно без зовнішнього фінансування розрахуватись із наявною перед позивачем заборгованістю (т. 4 а.с. 160-173).

Разом з тим, не зважаючи на тяжке фінансове становище, до ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції, відповідач погасив більшу частину основного боргу за договором купівлі-продажу природного газу № 1700/14-БО-32 від 05.12.2013.

Враховуючи викладене, а також враховуючи збитковість господарської діяльності відповідача через державне регулювання його діяльності, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зменшення розміру пені.

Одночасно, судова колегія зазначає, що задовольняючи в повному обсязі клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90%, суд першої інстанції не врахував, що пеня в сумі 279974,04 грн не відповідає заподіяним позивачу неналежним виконання умов договору збитків, та не прийняв до уваги фінансове становище позивача, інтереси позивача та наслідки несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу № 1700/14-БО-32 від 05.12.2013.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку про необхідність часткового задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 50% до 1399870,2 грн.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга позивача в цій частині підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині задоволення клопотання відповідача про зменшення пені на 90% та стягнення з відповідача пені в сумі 279974,04 грн має бути змінено та стягнуто з відповідача пеню в сумі 1399870,2 грн.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 5 ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, позивач зобовязаний викласти в позовній заяві обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, надати докази, що підтверджують позов.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає необхідним апеляційну скаргу позивача задовольнити частково, змінити рішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2017 у справі № 922/431/13 в частині зменшення пені на 90% та стягнення з відповідача пені в сумі 279974,04 грн. Зменшити розмір пені на 50% до 1399870,2 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, сторони, на користь якої відбулось рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції частково задоволено вимоги позивача, на відповідача покладається судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 49, 99, 101, п. 4 ст. 103, п. 1, 3 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 14 березня 2017 року в справі № 922/431/16 змінити в частині стягнення з Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області (64602, Харківська область, м. Лозова, вул. Ломоносова, 23, розрахунковий рахунок 6899, банк філія ХОУ ВАТ Ощадбанк, МФО 351823, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6, розрахунковий рахунок 1 в Головному операційному управлінні АТ "Ощадбанк", м. Київ, МФО 300465, ) пені в сумі 279974,04 грн та витрат зі сплати судового збору в сумі 193473,21 грн.

Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області (64602, Харківська область, м. Лозова, вул. Ломоносова, 23, розрахунковий рахунок 6899, банк філія ХОУ ВАТ Ощадбанк, МФО 351823, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6, розрахунковий рахунок 1 в Головному операційному управлінні АТ "Ощадбанк", м. Київ, МФО 300465, код ЄДРПОУ 20077,2 грн пені та 206700,00 грн судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області (64602, Харківська область, м. Лозова, вул. Ломоносова, 23, розрахунковий рахунок 6899, банк філія ХОУ ВАТ Ощадбанк, МФО 351823, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6, розрахунковий рахунок 1 в Головному операційному управлінні АТ "Ощадбанк", м. Київ, МФО 300465, ) 227370,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого Господарського Суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.