РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2017Справа № 910/2589/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Шкоденко Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовомМіністерства інфраструктури України
до1) Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»; 2) Dogus Insaat ve Ticaret A.S.
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача -
1) Кабінет Міністрів України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача -
2) Товариство з обмеженою відповідальністю «БМК Планета-Міст»
про стягнення 110 000,00 доларів США, зобов'язання вчинити певні дії
та за позовом третьої особи із самостійними вимогами - Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»
доDogus Insaat ve Ticaret A.S.
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача -
1) Кабінет Міністрів України 2) Міністерство інфраструктури України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача -
3) Товариство з обмеженою відповідальністю «БМК Планета-Міст»
про стягнення 110 000,00 доларів США

за участю представників:

від позивача (Міністерства інфраструктури України):Помазанова М.В.- представник за довіреністю б/н від 07.02.2017 р. Глушпенко В.О.- представник за довіреністю б/н від 07.02.2017 р.
від відповідача -1 (Державного територіального-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»):Попович Л.В.- представник за довіреністю № 3-НЮ від 03.01.2017 р. Чуракова Н.М. - представник за довіреністю № 2-НЮ від 03.01.2017 р.
від відповідача -2 (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.):Осика С.В., Ільяшов О.В.- представники за довіреністю № 20459 від 27.12.2016 р.
від третьої особи -1 (Кабінету Міністрів України): Кулик А.Ю.- представник за довіреністю № 7/8/2406 від 27.02.2017 р.
від третьої особи -2 (ТОВ «БМК Планета-Міст»):не з'явився

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулось Міністерство інфраструктури України (далі - Мінінфраструктури України) з позовом до Державного територіального-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - ДТГО «ПЗЗ») та Dogus Insaat ve Ticaret A.S. (далі - Акціонерне товариство «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.») про стягнення 110 000,00 доларів США, зобов'язання вчинити певні дії.

Свої позовні вимоги Мінінфраструктури України обґрунтувало тим, що відповідачем-2 прострочено виконання своїх зобов'язань перед відповідачем-1 за договором підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 р. з будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві з 13 по 17 прогони включно, що на думку позивача безпосередньо порушує його права, як єдиного учасника ДТГО «ПЗЗ».

У позові Мінінфраструктури України на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України просить суд за вказане порушення зобов'язання стягнути на користь Державного бюджету України з Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» пеню у сумі 110 000,00 доларів США, що становить 2 880 108,00 грн., та зобов'язати ДТГО «ПЗЗ» вжити заходів для виконання Акціонерним товариством «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» умов договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 р.

Провадження за вказаними позовними вимогами було порушено ухвалою господарського суду міста Києва від 20.02.2017 р. та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінет Міністрів України та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «БМК Планета-Міст» (далі - ТОВ «БМК Планета-Міст»).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.03.2017 р. для спільного розгляду з первісним позовом прийнято позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами - Державного територіального-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (ДТГО «ПЗЗ») до Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» про стягнення 110 000,00 доларів США, та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінет Міністрів України, Мінінфраструктури України та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ТОВ «БМК Планета-Міст».

Позовні вимоги третьої особи із самостійними вимогами обґрунтовані тим, що невиконання Акціонерним товариством «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» своїх зобов'язань за договором підряду

№ ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 р. зі своєчасного виконання будівельних робіт порушує права саме ДТГО «ПЗЗ», як сторони та безпосереднього замовника за наведеним договором, на підставі чого останній просить стягнути на свою користь з Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» нараховану ним пеню у розмірі 110 000,00 доларів США.

До початку розгляду справи по суті та протягом всього здійснення судового розгляду даної справи представниками відповідача-2 за первісним позовом - Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» неодноразово заявлялись відводи головуючому судді по справі та подавались відповідні заяви, які були мотивовані наявністю у відповідача-2 сумнівів щодо об'єктивності та неупередженості судді, оскільки, зокрема, суддею було порушене провадження за необґрунтованою позовною заявою; без сплати позивачем судового збору; за наявності третейського застереження; у судовому засіданні суддя розпочала розгляд справи без належного повідомленні відповідача-2; не припинила провадження у зв'язку з тим, що спір не підлягає розгляду в даному суді; тобто з процесуальних рішень головуючого по справі, що стосувались прийняття позовів до провадження та їх розгляду.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 23.03.2017 р. у задоволенні заяв представників Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» про відвід судді від 23.03.2017 р. було відмовлено з підстав, наведених у вказаних ухвалах.

Усі інші заяви та клопотання відповідача-2 за первісним позовом про відвід головуючого судді по справі були залишені без задоволення, оскільки вони заявлялись повторно та зводились до незгоди відповідача-2 з процесуальними рішеннями судді під час розгляду даної справи, для яких передбачений інший порядок оскарження, аніж подання заяви про відвід.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об'єктивності та неупередженості розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її позову в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 1.2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що сторони (так само як і інші учасники судового процесу) зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Тому слід розцінювати як зловживання учасником судового процесу своїми процесуальними правами, зокрема, подання ним другої і наступних заяв про відвід судді (суддів) господарських судів з одних і тих самих підстав (у тому числі з викладенням відповідної заяви в іншій стилістичній формі), або, хоча й з інших підстав, ніж у первісній заяві, але з таких, що з урахуванням обставин справи були або мали бути відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, і, отже, повинні були зазначатися саме в ній. У таких випадках суд не позбавлений права, відмовивши в задоволенні наступної заяви (клопотання), продовжити розгляд справи, в якій заявлено такий відвід, із зазначенням про це в протоколі судового засідання та в описовій частині судового рішення з наведенням в останньому відповідних мотивів; додатково ухвала як окремий процесуальний документ у такому разі не виноситься.

Аналогічна правова позиція міститься в інформаційних листах Вищого господарського суду України № 01-8/622 від 03.08.2007 р. «Про деякі питання практики застосування статті 20 Господарського процесуального кодексу України» та № 01-08/140 від 15.03.2010 р. «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві».

З огляду на наведене, суд відмовив в задоволенні наступних клопотань Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» про відвід судді, зокрема, від 20.04.2017 (мотивовані прийняттям суддею до розгляду позовної заяви, що підлягає поверненню на підставі ст. 63 Господарського процесуального кодексу України; відкладенням розгляду клопотань відповідача-2 про припинення провадження у даній справі; прийняттям до розгляду позовних заяв, за вимогами яких сплинули строки позовної давності; поданням представником Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» скарги до Вищої ради правосуддя щодо дисциплінарного проступку судді Головіної К.І., що може негативно вплинути на особисті стосунки між суддею та представником відповідача-2). При цьому зазначені клопотання обґрунтовувались підставами, які з урахуванням обставин справи мали бути відомі заявникові під час подання ним первісної заяви про відвід, а також містили одні і ті ж підстави, що і заяви від 23.03.2017 р., однак, були викладені в іншій стилістичній формі.

Також у судових засіданнях представниками Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» заявлялися клопотання про припинення провадження у справі, мотивовані тим, що: у позовній заяві Мінінфраструктури України не визначено предмет позову, оскільки вимога про зобов'язання вжити заходів для виконання зобов'язань за договором підряду є абстрактною; Мінінфраструктури України не є стороною договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 р.; у договорі підряду міститься арбітражне застереження; є вже рішення з того ж предмету і між тими ж сторонами. Розгляд вказаних клопотань було відкладено до вирішення спору по суті.

Крім того, у судових засіданнях представники відповідача-2 неодноразово заявляли клопотання про зупинення провадження у справі для належного повідомлення Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.», який є іноземним суб'єктом господарювання, шляхом направлення нотаріально засвідченого перекладу на англійську мову позовної заяви з доданими до неї документами та направлення її у порядку, передбаченому Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах. Так, представники відповідача-2 вважали, що до Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» не надійшло відповідно оформлених документів, які можуть вважатись такими, що відповідають вимогам наведеної Конвенції, а тому відповідач-2 є неналежно повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Розглянувши заявлені клопотання про зупинення провадження з указаних підстав, суд відмовив у їх задоволенні з урахуванням наступного.

Відповідач-2 - Акціонерне товариство «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» є зареєстрованим за законами Турецької Республіки, тобто, знаходиться на території країни-учасниці Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах.

Як свідчать матеріали справи, відповідачу-2 направлялися судом копії позовних заяв позивача та третьої особи із самостійними вимогами, додані до вказаних заяв документи, копії ухвал про порушення провадження від 20.02.2017 р., про прийняття позовної заяви до розгляду від 06.03.2017 р., інші процесуальні документи та їх переклад турецькою мовою, що були подані до суду позивачем та третьою особою із самостійними вимогами на виконання вимог ухвал суду.

У матеріалах справи на підтвердження факту надіслання судом копій наведених процесуальних документів та їх перекладу, а також отримання вказаних документів відповідачем-2, наявні поштові повідомлення про їх направлення та вручення адресату, в яких міститься відтиск печатки про отримання Акціонерним товариством «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.».

Отже, беручи до уваги застереження країн-учасниць Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах (джерело - офіційний сайт Постійного бюро Гаазької конференції з міжнародного приватного права www.hcch.net), суд зазначає, що Акціонерне товариство «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» було повідомлене про розгляд справи в порядку, визначеному п. «а» ст. 10 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, тобто альтернативним способом, передбаченим згаданою Конвенцією, - безпосередньо поштою з перекладом відповідного процесуального документа турецькою мовою (мовою запитуваної Держави).

Висновок про правомірність повідомлення сторони по справі безпосередньо поштою з перекладом відповідного процесуального документа французькою або англійською мовами або однією з офіційних мов запитуючої Держави міститься у постановах Вищого господарського суду України від 09.02.2015 р. у справа № 54/315 та від 29.12.2014 р. у справі № 30/166-10-4664.

Окрім усього, суд вважає, що сам факт перебування та участь уповноважених представників відповідача-2 у судових засіданнях по даній справі підтверджує належне повідомлення Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» про розгляд справи № 910/2589/17, що виключає необхідність зупинення провадження для належного повідомлення Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» шляхом направлення судового доручення для вручення нотаріально засвідченого перекладу на англійську мову позовної заяви з доданими до неї документами, у зв'язку з чим клопотання представників відповідача-2 про зупинення провадження були відхилені.

При цьому суд звернув увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Умисне затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, про що неодноразово вказувалось представникам відповідача-2.

Згідно з п. 51 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 р. під затягуванням судового процесу розуміються дії або бездіяльність учасника судового процесу, спрямовані на: неможливість початку розгляду судом порушеної провадженням справи; неможливість прийняття судом рішення в даному судовому засіданні; створення інших перешкод у вирішенні спору по суті з метою недосягнення результатів такого вирішення протягом установлених законом процесуальних строків. Отже, дії представників Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.», що були спрямовані на подання численних клопотань та відводів (в матеріалах справи міститься понад 10 заяв представника відповідача-2 про відвід судді, численні заяви про зупинення, припинення провадження, витребування документів і т.д.) суд розцінює як зловживання стороною своїми процесуальним правами.

Під час розгляду справи по суті представники Мінінфраструктури України вимоги первісного позову підтримали, просили його задовольнити, також подали заяву про вихід за межі позовних вимог. Відповідно до вказаної заяви позивач просив визнати недійсним пункт 13.2 договору підряду на виконання будівельних робіт № ДЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2014 р., в якому міститься арбітражне застереження, оскільки даний пункт суперечить приписам ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України.

Представники відповідача-1 (третьої особи із самостійними вимогами) - ДТГО «ПЗЗ» в судовому засіданні первісний позов Мінінфраструктури України визнали, власний позов третьої особи із самостійними вимогами підтримали та просили задовольнити.

Представники відповідача-2 - Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» проти позовних вимог позивача та третьої особи з самостійними вимогами у судовому засіданні усно заперечували, також подали заяви про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення неустойки.

Представник третьої особи-1 без самостійних вимог - Кабінету Міністрів України вважав, що позов Мінінфраструктури України підлягає задоволенню, стосовно позову третьої особи із самостійними вимогами зазначив, що він підлягає частковому задоволенню, оскільки стягнення пені має відбуватись до Державного бюджету України.

Представник третьої особи-2 без самостійних вимог - ТОВ «БМК Планета-Міст» у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був належним чином повідомлений, заяв чи клопотань про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи суду не надав.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Мінінфраструктури України (первісний позов) та ДТГО «ПЗЗ» (позов третьої особи із самостійними вимогами) задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.11.2004 р. між ДТГО «ПЗЗ» (замовник) та Акціонерним товариством «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» (генеральний підрядник) був укладений договір підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 (надалі - договір підряду), відповідно до якого відповідач-2 зобов'язався виконати роботи з будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві з 13 по 17 прогони включно, а відповідач-1, в свою чергу, зобов'язаний надати Акціонерному товариству «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» обсяг робіт, передати затверджену проектно-кошторисну документацію, прийняти та оплатити виконані роботи.

У пунктах 2.1 та 2.2 договору підряду сторони погодили строк початку робіт - листопад 2004 р., а строк завершення робіт - листопад 2006 р. За умови, якщо обсяг робіт та належним чином затверджена проектно-кошторисна документація були надані замовником своєчасно, у строки, що встановлені положеннями цього договору. У разі прострочення замовника щодо виконання його зобов'язань за цим договором, строк завершення робіт може бути подовжений генеральним підрядником на його власний розсуд на той самий строк, на який замовник прострочив виконання своїх зобов'язань.

У відповідності до пункту 3.1 договору підряду ціна предмету договору приблизно складає 100 000 000,00 доларів США і визначається згідно із договірною ціною (додаток 2 до цього договору).

У пункті 4.3 договору підряду встановлено, що замовник перераховує генеральному підряднику аванс для перебазування спеціальних технічних засобів та устаткування (включаючи але не обмежуючись буровими машинами, кранами тощо), придбання плавучих засобів, будівельних та паливно-мастильних матеріалів, облаштуванню будівельного майданчика, офісних та сільських приміщень, а також тимчасового житла для будівельників в розмірі 60% від договірної ціни, що складає 60 000 000,00 доларів США протягом 15 банківських днів з дати укладення договору.

Приймання робіт здійснюється відповідно до чинного законодавства і оформлюється актом, в якому вказуються всі претензії до виконаних робіт (п. 8.4 договору підряду).

Як свідчать матеріали справи, на виконання своїх зобов'язань відповідач-1 (ДТГО «ПЗЗ») платіжним дорученням № 21 від 26.11.2004 р. перерахував відповідачу-2 (Акціонерному товариству «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.») аванс у розмірі 60 000 000,00 доларів США, що підтверджується повідомленням № 2-3 від 30.11.2004 р., наявним в матеріалах справи.

У подальшому відповідачами була укладена додаткова угода 1 від 2007 року до договору підряду, якою було внесено зміни до пункту 2.2 договору підряду та визначено, що строк завершення робіт - червень 2008 року. За умови, якщо обсяг робіт та належним чином затверджена проектно-кошторисна документація були надані замовником своєчасно, у строки що встановлені положеннями цього договору. У разі прострочення замовника щодо виконання його зобов'язань за цим договором, строк завершення робіт може бути подовжений генеральним підрядником на його власний розсуд на той самий строк, на який замовник прострочив виконання своїх зобов'язань.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди 1 від 2007 року ціна предмету договору складає 110 000 000,00 доларів США без вартості матеріалів замовника і затверджується згідно з твердою договірною ціною (Додаток 1 до цієї додаткової угоди).

Зазначені фактичні обставини справи сторонами не заперечувались.

Позивач та третя особа із самостійними вимогами вважають що Акціонерним товариством «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» своєчасно не виконано своїх зобов'язань перед Державним територіального-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» (єдиним засновником якого є Міністерство інфраструктури України та яке входить до сфери управління останнього) за договором підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 р., у зв'язку з чим просять суд стягнути з відповідача-2 пеню, яка обраховується згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, та складає 110 000,00 доларів США, нарахованих за

10.03.2016 р.

У той же час, представники відповідача-2, заперечуючи проти позовів, зазначили, що прострочення зобов'язання не було, а також вказали на необґрунтованість звернення Мінінфраструктури України з позовом до суду, оскільки останній не є стороною спірного договору підряду, а відтак - права даної особи не порушені.

Перевіряючи такі доводи сторін, суд виходив з наступного.

У відповідності до пункту 1 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого указом Президента України № 581/2011 від 12.05.2011 р., (надалі - Положення) Міністерство інфраструктури України (Мінінфраструктури України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінінфраструктури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сферах авіаційного, автомобільного, залізничного, морського і річкового, міського електричного транспорту та у сферах використання повітряного простору України, туризму, діяльності курортів, метрополітенів, дорожнього господарства, надання послуг поштового зв'язку, забезпечення підготовки та реалізації в Україні інфраструктурних проектів для виконання завдань і заходів з підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, інших міжнародних спортивних подій, забезпечення безпеки руху, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства (центральний орган виконавчої влади у сфері транспорту, дорожнього господарства, туризму та інфраструктури).

У ст. 5 Закону України «Про залізничний транспорт» (у редакції станом на час укладення договору підряду) передбачено, що майно, закріплене за залізницями, підприємствами та організаціями залізничного транспорту загального користування є загальнодержавною власністю.

Таким чином, об'єкт інфраструктури залізничного транспорту, а в даному випадку - автомобільно-залізничний мостовий перехід через р. Дніпро у м. Києві є об'єктом виключно державної власності.

Як встановлено судом, реалізуючи державну політику у сфері залізничного транспорту Мінінфраструктури України було ініційовано будівництво в 2004-2005 роках залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві (з підходами) на залізничній дільниці Київ - Московський - Дарниця, що підтверджується розпорядженням Кабінету Міністрів України № 755-р від 10.12.2003 р.

Зокрема, вказаним розпорядженням № 755-р від 10.12.2003 р. «Про будівництво залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві на залізничній дільниці Київ - Московський - Дарниця» Кабінет Міністрів України поклав функції замовника з проектування та будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу на Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» та доручив Київській міськдержадміністрації разом з Мінтрансом (правонаступником якого є Міністерство інфраструктури України згідно Указу Президента України № 581/2011 від 12.05.2011 р.) забезпечити в установленому порядку оформлення необхідної дозвільної документації на проектування та будівництво залізнично-автомобільного мостового переходу, надання для цього вихідних даних, а також порушити перед Київрадою питання про виділення в установленому порядку земельних ділянок та акваторії р. Дніпра під будівництво залізнично-автомобільного мостового переходу і внесення відповідних змін до Генерального плану розвитку міста Києва до 2020 року.

При цьому слід зауважити, що Законом України «Про залучення кредитних ресурсів для фінансування проектування і будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через річку Дніпро в місті Києві» внесено зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» в частині забезпечення фінансування виконання спірних робіт та зобов'язано Кабінет Міністрів України надати державну гарантію на суму, еквівалентну 700 млн. доларів США, для залучення коштів інвесторів для проектування і будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через річку Дніпро в місті Києві на залізничній дільниці Київ-Московський - Дарниця.

На виконання вказаного Закону Кабінет Міністрів України постановою № 1356 від 15.10.2004 р. «Про залучення кредитних ресурсів для фінансування проектування і будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві на залізничній дільниці Київ-Московський - Дарниця» схвалив Гарантійну угоду між Кабінетом Міністрів України та переможцем тендеру щодо надання державної гарантії в забезпечення зобов'язань Укрзалізниці за договором про залучення кредиту в сумі 700 млн. доларів США.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 1 Закону «Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб» поставки товарів, робіт і послуг для пріоритетних державних потреб забезпечуються за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел фінансування, що залучаються для цього, а згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 1 обсяги коштів для закупівлі зазначених товарів, робіт і послуг передбачаються в Законі про Державний бюджет України на поточний рік та визначаються Кабінетом Міністрів України відповідними рішеннями про використання позабюджетних джерел фінансування.

Чинний на момент встановлення договірних відносин сторін Закон України «Про поставки продукції для державних потреб» (абз. 1 ст. 1) містив таке визначення державних потреб - це потреби України в продукції, необхідній для розв'язання соціально-економічних проблем, підтримання обороноздатності країни та її безпеки, створення і підтримання на належному рівні державних матеріальних резервів, реалізації державних і міждержавних цільових програм, забезпечення функціонування органів державної влади, що утримуються за рахунок Державного бюджету України.

Закон України «Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб» (абз. 1 ч. 1 ст. 1) на час спірних правовідносин визначав пріоритетні державні потреби як потреби України в товарах, роботах і послугах, необхідних для розв'язання найважливіших соціально-економічних проблем, підтримання обороноздатності країни та її безпеки, створення і підтримання на належному рівні державних матеріальних резервів, реалізації державних і міждержавних цільових програм, забезпечення функціонування державних органів, що утримуються за рахунок Державного бюджету України.

Крім того, положення Законів України «Про публічні закупівлі» та «Про здійснення державних закупівель» визначають, що замовниками послуг на задоволення державних потреб можуть бути органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків. До замовників також належать юридичні особи та/або суб'єкти господарювання, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання та відповідають хоча б одній з таких ознак: органам державної влади, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування належить частка у статутному капіталі суб'єкта господарювання в розмірі більше ніж 50 відсотків або такі органи володіють більшістю голосів у вищому органі суб'єкта господарювання чи правом призначати більше половини складу виконавчого органу або наглядової ради суб'єкта господарювання; наявність спеціальних або ексклюзивних прав».

На підставі наведених норм законодавства України суд вважає, що будівництво залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро у м. Києві було зумовлене необхідністю реалізації комплексу взаємопов'язаних публічних інтересів у транспортній сфері, визначених на основі усвідомлення конкретних життєво важливих потреб людини і громадянина, суспільства і держави, задоволення яких сприяє зміцненню національної безпеки і сталому розвиткові України. Тому зазначене будівництво слід вважати однією з державних потреб як на момент укладення договору, так і на момент розгляду даного спору.

До аналогічних висновків дійшли експерти НДІ приватного права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака НАПрН України, які досліджували спірний договір підряду в контексті його пов'язаності із державними потребами, та висновки яких містяться в матеріалах справи.

Також суд приймає до уваги той факт, що прийняття Верховною Радою України відповідного Закону України, спрямованого на забезпечення будівництва та фінансування за рахунок бюджетних коштів згаданого мостового переходу, який є предметом спірного договору підряду, та відповідних розпоряджень Кабінету Міністрів України, спрямованих на виконання цього будівництва, в тому числі визначення замовника будівництва, підтверджує існування саме державної потреби і загальнодержавного інтересу у такому будівництві.

Отже, зважаючи на те, що Міністерство інфраструктури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сфері залізничного транспорту, а також зважаючи на те, що позивачем було обґрунтовано наявність свого порушеного права при зверненні із даним позовом до суду, як єдиного засновника та учасника відповідача-1, то твердження відповідача-2 про безпідставність та необґрунтованість подання первісного позову саме Міністерством інфраструктури України суд відхиляє.

Також представники відповідача-2 вважали, що провадження по даній справі підлягає припиненню з тих підстав, що у договорі підряду № ДЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2014 р. міститься третейське застереження, яким спір передано на розгляд арбітражному суду, про що заявляли відповідні клопотання.

Вирішуючи вказані клопотання, суд виходив з наступного.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час розгляду справи) спір, що виник при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, не може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду.

Можливість передачі державою на розгляд третейських судів спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин визнана зарубіжною практикою, заснованою, в тому числі, на міжнародному праві. Загальні засади арбітражного розгляду цих спорів визначені Європейською конвенцією про зовнішньоторговельний арбітраж від 21.04.1961 та рекомендовані державам Арбітражним регламентом Комісії ООН з права міжнародної торгівлі (ЮНСІТРАЛ) від 15.06.1976.

Пунктом 2 частини 2 статті 6 Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж передбачено, що суд, в якому порушено справу, може не визнати арбітражну угоду, якщо за законом його країни спір не може бути предметом арбітражного розгляду.

З наведеного вбачається, що в силу приписів ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спір у даній справі не міг бути переданий сторонами на розгляд третейського (арбітражного) суду.

Відповідно до пункту 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивачем було подано до суду заяву про вихід за межі позовних вимог, згідно змісту якої останній оспорює дійсність арбітражного застереження, яке міститься у п. 13.2 договору підряду.

З огляду на висновки Конституційного Суду України, наведені у рішенні від 10.01.2008 р. у справі № 1-3/2008 (№ 1-рп/2008) (справа про завдання третейського суду), згідно чинного законодавства певне питання вирішується «судом», «у судовому порядку», «на підставі рішення суду» слід вважати, що йдеться про державні суди. Про таку правову позицію зазначає і Вищий господарський суд України у постанові від 21.06.2010 у справі № 1/5пд.

Крім того, вказане також підтверджується наданим у статті 2 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» визначенням поняття «суд», відповідно до якого - це відповідний орган судової системи держави, на відміну від поняття «третейський суд» - одноособовий арбітр або колегія арбітрів.

На підставі викладеного та зважаючи на приписи ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, а також приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду України, наведену у листі від 11.02.2009 «Практика застосування судами Закону України «Про третейські суди», про неможливість розгляду третейськими судами справи про визнання правочину дійсним або недійсним (відповідно до положень ЦК (зокрема, ч. 2 ст. 218, ч. 3 ст. 215 та ін.), господарський суд міста Києва приходить до висновку, що виключно державними судами розглядаються спори щодо визнання правочину недійсним, в тому числі у разі вирішення даного питання у порядку

ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству; виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Згідно з вимогами п. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України якщо у вирішенні спору буде встановлено, що зміст договору суперечить чинному законодавству, то господарський суд повинен за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині (п. 7 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2003 р. щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» від 14.07.2004 р.

№ 01-8/1270, п. 2 роз'яснення Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» від 12.03.1999 р. № 02-5/111, постанови Верховного Суду України від 09.12.2003 р. у справі № 32/206 та від 20.01.2004 р. у справі № 8/113-2003).

Наведене право суду не порушує принципу диспозитивності сторін у господарському процесі, оскільки як виняток передбачено положеннями ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, до того ж у справі наявне клопотання однієї із сторін.

З огляду на викладене, господарський суд міста Києва приходить до висновку, що п. 13.2 договору підряду (третейське застереження) суперечить п. 2 ч. 2 ст. 6 Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж, ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, а тому згідно зі ст.ст. 203, 215, 217 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

За таких обставин, оскільки п. 13.2 договору підряду, в якому міститься третейське застереження, визнаний судом недійсним, клопотання представників відповідача-2 про припинення провадження у даній справі за п. 5 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 124 Господарського процесуального кодексу України підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Абзацом четвертим пункту 5 роз'яснень президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 № 04-5/608 «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» встановлено, що господарським судам слід враховувати, що звернення до арбітражу - це право, а не обов'язок сторони (стаття 12 ГПК України), яке реалізовується у встановленому порядку (стаття 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж»), а підсудність суду справи з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Частиною 3 статті 15 Господарського процесуального кодексу України визначено, що справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Отже, враховуючи викладене та беручи до уваги, що підставою для звернення Міністерства інфраструктури України стали дії (неналежне виконання відповідачем-2 своїх зобов'язань із будівництва об'єкта за договором підряду, укладеним у м. Києві), які мали місце в м. Києві, а також зважаючи на те, що позовні вимоги заявлені до двох відповідачів, місцезнаходженням одного з яких є м. Київ, даний спір підсудний господарському суду міста Києва.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договір згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами та згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань.

Укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 (за первісним позовом) договір є договором підряду, а тому права та обов'язки сторін визначаються, зокрема, положеннями глави 61 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Як вбачається з умов договору підряду, відповідач-2 - Акціонерне товариство «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» зобов'язався виконати роботи з будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві з 13 по 17 прогони включно, а відповідач-1 - ДТГО «ПЗЗ», в свою чергу, зобов'язаний надати «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» обсяг робіт, передати затверджену проектно-кошторисну документацію, прийняти та оплатити виконані роботи.

Положеннями ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України визначено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Як вже зазначалося, на виконання вказаних положень сторони у пунктах 2.1 та 2.2 договору підряду погодили строк початку робіт - листопад 2004 р. та строк завершення робіт - червень 2008 р. (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 1), за умови, якщо обсяг робіт та належним чином затверджена проектно-кошторисна документація були надані замовником своєчасно, у строки що встановлені положеннями цього договору. У разі прострочення замовника щодо виконання його зобов'язань за цим договором, строк завершення робіт може бути подовжений генеральним підрядником на його власний розсуд на той самий строк, на який замовник прострочив виконання своїх зобов'язань. (п. 2.2 договору підряду).

Положеннями ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

У пункті 4.3 договору підряду сторони домовились, що замовник перераховує генеральному підряднику аванс для перебазування спеціальних технічних засобів та устаткування (включаючи але не обмежуючись буровими машинами, кранами тощо), придбання плавучих засобів, будівельних та паливно-мастильних матеріалів, облаштуванню будівельного майданчика, офісних та сільських приміщень, а також тимчасового житла для будівельників в розмірі 60% від договірної ціни, що складає 60 000 000,00 доларів США протягом 15 банківських днів з дати укладення договору.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір є обов'язковим для виконання сторонами згідно ст. 629 ЦК України.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач та третя особа із самостійними вимогами вважають, що відповідачем-2 допущено прострочення зобов'язань за договором підряду, у зв'язку з чим останній має понести відповідальність, передбачену абз. 2 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України).

Приписами абз. 2 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що за порушення строків виконання зобов'язання, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

У той же час, судом встановлено, що відповідно до п. 3.1 договору підряду (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 1) ціна предмету договору складає 110 000 000,00 доларів США без вартості матеріалів замовника і затверджується згідно з твердою договірною ціною (додаток 1 до цієї додаткової угоди).

Таким чином, на виконання взятих на себе зобов'язань згідно з п. 4.3 договору підряду замовник повинен був перерахувати на корить відповідача-2 аванс у розмірі 66 000 000,00 доларів США.

Натомість, в матеріалах справи міститься повідомлення № 2-3 від 30.11.2004 р., з якого вбачається, що платіжним дорученням № 21 від 26.11.2004 р. відповідач-1 (ДТГО «ПЗЗ») перерахував відповідачу-2 аванс у розмірі лише 60 000 000,00 доларів США.

Частиною 3 статті 538 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Також, статтею 856 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо замовник не сплатив встановленої ціни роботи або іншої суми, належної підрядникові у зв'язку з виконанням договору підряду, підрядник має право притримати результат роботи, а також устаткування, залишок невикористаного матеріалу та інше майно замовника, що є у підрядника.

Таким чином, зважаючи на відсутність в матеріалах справи належних доказів виконання третьою особою із самостійними вимогами своїх зобов'язань, передбачених п. 4.3 договору підряду, в частині перерахунку відповідачу-2 авансу у розмірі 60% від договірної ціни в повному обсязі, а також приймаючи до уваги п. 2.2 договору підряду, згідно з яким у разі прострочення замовника з виконання його зобов'язань за цим договором, строк завершення робіт може бути подовжений генеральним підрядником на його власний розсуд на той самий строк, на який замовник прострочив виконання своїх зобов'язань, та враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів своєчасного повідомлення відповідача-2 про неможливість виконання наведених зобов'язань з певних обставин відповідно до вимог частини 2 статті 538 Цивільного кодексу України, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для застосування до відповідача штрафних санкцій, передбачених абз. 2 п. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись наведеними приписами законодавства та зважаючи на встановлені обставини у справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог Мінінфраструктури України (за первісним позовом) та ДТГО «ПЗЗ» (за позовом третьої особи із самостійними вимогами) в частині стягнення з компанії Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» штрафних санкцій необхідно відмовити.

Крім того, позивачем за первісним позовом заявлено вимогу про зобов'язання ДТГО «ПЗЗ» вжити заходів для виконання Акціонерним товариством «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» умов договору підряду.

Щодо вказаної позовної вимоги Мінінфраструктури України про зобов'язання відповідача-1 вжити заходів для виконання Акціонерним товариством «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» умов договору підряду, суд зазначає, що в цій частині позов задоволенню також не підлягає, оскільки господарський суд може зобов'язати вчинити лише конкретні дії, які позивачем ні у мотивувальній, ні у прохальній частині позовної заяви наведені не були та в судовому засіданні не обґрунтовані, тобто задоволення даної вимоги у розумінні приписів ст. 84 Господарського процесуального кодексу України є неможливим.

Далі, розглядаючи клопотання Акціонерного товариства «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» про застосування строку позовної давності до вимог позивача та третьої особи із самостійними вимогами на підставі ст. 261 ЦК України, суд приймає до уваги пункт 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», в якому роз'яснено, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що у судовому засіданні порушення прав чи охоронюваних інтересів позивача та третьої особи із самостійними вимогами з боку відповідача-2 не встановлено, суд вважає, що підстав для застосування наслідків пропуску строків позовної давності у даному випадку немає.

Щодо клопотання відповідача-2 про припинення провадження у справі за відсутності предмету спору суд, розглянувши його, відмовив у задоволенні з огляду на те, що перелік підстав для припинення провадження у справі, визначений у ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, є вичерпним та в ньому не міститься такої підстави як абстрактність вимог позивача та/або невизначеність предмету позову.

Розглянувши клопотання представників відповідача-2 про припинення провадження у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з наявністю рішення господарського суду у іншій справі, де вирішено господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, суд прийшов до висновку, що у його задоволенні також необхідно відмовити, оскільки, по-перше, предмет розгляду у справі № 910/26393/15, на яку посилається представник відповідача, стосувався визнання недійсним арбітражного застереження, викладеного у п. 13.2 договору підряду, а у даній справі предметом спору є стягнення з відповідача-2 пені за невиконання умов цього правочину та зобов'язання відповідача-1 вжити заходів для виконання Акціонерним товариством «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» його умов, тобто предмет був інший. По-друге, позовні вимоги у справі № 910/26393/15 були обґрунтовані тим, що сторони не погодили умови, викладені у спірному пункті договору підряду, а саме - питання про арбітражну установу та про право, яке буде застосоване нею при вирішенні можливого спору між сторонами щодо договору, оскільки між текстами договору, що існують українською та англійською мовами, наявні розбіжності. Натомість у даній справі правовою підставою визнання недійсною спірної умови договору, викладеною у заяві про вихід за межі позовних вимог у даному випадку, є неможливість передання даного спору на розгляд третейського суду з тих підстав, що даний договір був укладений на задоволення державних потреб.

У пункті 4.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що припинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 2 статті 80 ГПК можливе за умов, якщо рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку. За відсутності таких умов заінтересована особа вправі звернутися з позовом до господарського суду на загальних підставах.

З наведеного вбачається, що оскільки предмет і підстави позову у справі № 910/26393/15 та у справі № 910/2589/17 є різними, то клопотання представника відповідача-2 про припинення провадження у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Крім того, розглянувши клопотання представників відповідача-2 про залучення ТОВ «Догуш Іншаат Тіджарет Лімітед Шіркеті» до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, суд також його відхилив, оскільки ТОВ «Догуш Іншаат Тіджарет Лімітед Шіркеті» не є стороною спірного договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 р. та компанією Dogus Insaat ve Ticaret A.S. не обґрунтовано яким чином рішення з господарського спору у даній справі може вплинути на права або обов'язки ТОВ «Догуш Іншаат Тіджарет Лімітед Шіркеті» щодо сторін даної справи.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за розгляд позовних вимог за первісним позовом та за розгляд позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору покладаються на заявників.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 32 - 35, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Міністерства інфраструктури України до Державного територіального-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» та Dogus Insaat ve Ticaret A.S., за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінету Міністрів України, та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «БМК Планета-Міст», про стягнення 110 000,00 доларів США, зобов'язання вчинити певні дії.

Відмовити у задоволенні позову Державного територіального-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» до Dogus Insaat ve Ticaret A.S., за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «БМК Планета-Міст», про стягнення 110 000,00 доларів США.

Визнати недійсним пункт 13.2 договору підряду на виконання будівельних робіт

№ ДЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2014, укладеного між Акціонерним товариство Dogus Insaat ve Ticaret A.S. та Державним територіального-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця».

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 17 травня 2017 року.

Повний текст рішення підписаний 23 травня 2017 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.