КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. Справа№ 910/24032/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Тронь І.В. - представник

від відповідача: Курінний С.Ю. - представник

від третьої особи: не з"явився

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 28.02.2017р.

у справі № 910/24032/16 ( суддя Я.А. Карабань)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"

до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"

третя особа,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Експансія"

про визнання недійсними договорів про внесення змін до договору поруки

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсними договорів № 3 від 14.11.2013, № 4 від 13.03.2014; № 5 від 29.04.2014; № 6 від 29.07.2014; № 7 від 12.09.2014; № 8 від 06.10.204; № 9 від 26.11.2014 до договору поруки № 10-06047/179к/П-01 від 10.09.2010, укладеного між ПАТ "ВТБ Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд".

Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/24032/16 від 28.02.2017 р. позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" задоволено частково. Визнано недійсним договір № 4 від 13.03.2014 про внесення змін до договору поруки № 10-06047/179к/П-01 від 10.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"; визнано недійсним договір № 5 від 29.04.2014 про внесення змін до договору поруки № 10-06047/179к/П-01 від 10.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"; визнано недійсним договір № 6 від 29.07.2014 про внесення змін до договору поруки № 10-06047/179к/П-01 від 10.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"; визнано недійсним договір № 7 від 12.09.2014 про внесення змін до договору поруки № 10-06047/179к/П-01 від 10.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"; визнано недійсним договір № 8 від 06.10.2014 про внесення змін до договору поруки № 10-06047/179к/П-01 від 10.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"; визнано недійсним договір № 9 від 26.11.2014 про внесення змін до договору поруки № 10-06047/179к/П-01 від 10.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд".

На підставі рішення суду з Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" підлягає стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" 8268,00 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерного товариства "ВТБ Банк" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, прийнятим з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не повно та не об'єктивно оцінив докази, що мають значення для справи, не належно встановив фактичні обставини справи, що в свою чергу призвели до хибних висновків, порушив норми закону, а саме ст. 43 ГПК України, ст. ст. 203, 215, 559 ЦК України та ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

В судове засідання представник третьої особи не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, пр. опричини неявки суд не повідомлено.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Вислухавши думку представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника третьої особи, оскільки він не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, колегія встановила наступне.

17.05.2006 між Закритим акціонерним товариством "Внєшторгбанк" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (боржник) було укладено договір про надання мультивалютної невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/179к, відповідно до п. 1.1 якого кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування. Надання кредиту буде здійснюватися в межах максимального ліміту заборгованості 7 500 000, 00 доларів США 00 центів окремими частинами (траншами), на умовах, визначених цим договором зі зменшенням максимального ліміту заборгованості згідно графіку встановленого цим договором, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 13.05.2013, а також сплатити плату за кредит та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, визначені цим договором (з урахуванням змін, внесених до нього договором № 10 про внесення змін до кредитного договору від 30.11.2011).

Як вбачається з п. 1.1. статуту ПАТ "ВТБ Банк" (в редакції від 15.11.2016), останній є правонаступником Закритого акціонерного товариства "Внєшторгбанк".

З метою забезпечення виконання зобов'язання позичальником за кредитним договором, між банком (кредитор) та ТОВ "Фоззі-Фуд" (поручитель) був укладений договір поруки №10-0604/179к/П-01 від 10.09.2010 (далі по тексту - договір поруки), відповідно до п. 1.1. якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов'язань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов'язаних з порушенням виконання зобов'язань позичальником.

В подальшому сторонами неодноразово вносились зміни до договору поруки. Так, між банком та ТОВ "Фоззі-Фуд" (поручитель) були укладені договори № 2 від 30.11.2011, № 3 від 14.11.2013; № 4 від 13.03.2014; № 5 від 29.04.2014; № 6 від 29.07.2014; № 7 від 12.09.2014; № 8 від 06.10.204; № 9 від 26.11.2014 про внесення змін до договору поруки.

Договором про внесення змін № 3 від 14.11.2013 збільшено строк позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій за користування кредитом до 18 місяців.

Договором про внесення змін № 4 від 13.03.2014 збільшено строк позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій за користування кредитом до 24 місяців.

Договором про внесення змін № 7 від 12.09.2014 збільшено строк позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій за користування кредитом до 30 місяців.

Банком було направлено на адресу ТОВ "Експансія" (позичальника) лист-вимогу

№ 1390/1-2 від 25.02.2013 щодо дострокового повернення останнім отриманого кредиту в повному обсязі, в якому останній вимагав сплатити кредит, штрафні і договірні санкції не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання цієї вимоги.

Предметом розгляду даного спору є вимоги позивача про визнання недійсними договорів № 3 від 14.11.2013; № 4 від 13.03.2014; № 5 від 29.04.2014; № 6 від 29.07.2014; № 7 від 12.09.2014; № 8 від 06.10.204; № 9 від 26.11.2014 (далі по тексту - договори про внесення змін) про внесення змін до договору поруки № 10-06047/179к/П-01 від 10.09.2010.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Згідно приписів ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В обґрунтування позовних вимог, позивач стверджує, що договори про внесення змін за №№ 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 є недійсними у зв'язку із тим, що ними вносились зміни в неіснуюче зобов'язання. Зокрема, на думку позивача, підставою для припинення поруки є збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок збільшення строку позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій.

Так, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання останнім свого обов'язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина 1 статті 553 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі збільшення зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таким чином, порука припиняється за одночасної наявності двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду України № 6-701цс15 від 24.06.2015 р.

За таких обставин, посилання позивача щодо збільшення обсягу відповідальності внаслідок збільшення строку позовної давності є необґрунтованими та не приймаються судом до уваги з огляду на те, що збільшення строку позовної давності за договірними штрафними санкціями не свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя.

За приписами ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 5.1. договору поруки сторонами було визначено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками банку та поручителя (у випадку наявності у поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором.

Частинами 1, 2 ст. 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Пунктом 5.1. договору поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобов'язань боржників за основними договорами не вважається встановленим сторонами строком дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 3-42гс15 від 15.04.2015 р. та № 6-436цс15 від 23.12.2015 р..

Таким чином, для визначення строку дії договору поруки № 10-06047/179к/П-01 від 10.09.2010 підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Із матеріалів справи вбачається, що банком на адресу ТОВ "Експансія" (позичальника) було надіслано лист-вимогу №1390/1-2 від 25.02.2013 про повернення кредиту у повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні та договірні санкції не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання цієї вимоги. Вказана вимога отримана позичальником 06.03.2013, що підтверджується його відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції на вказаному листі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно п. 5.3. кредитного договору (з урахуванням змін, внесених договором № 10 про внесення змін до кредитного договору від 30.11.2011 р.) банк набуває право вимагати від позичальника достроково повернути виданий позичальнику кредит у випадку виникнення будь-якої несприятливої події, а позичальник зобов'язаний незважаючи на положення п. 1.1. цього договору виконати таку вимогу банку і повернути отриманий кредит у повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні і договірні санкції, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно умов цього договору, в строк не пізніше 30 банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги.

Тобто, кредитором на підставі п. 5.3 кредитного договору та в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України було змінено строк виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З огляду на те, що лист-вимога отримана ТОВ "Експансія" (позичальником) 06.03.2013 р. за обрахунком суду, який здійснювався із врахуванням постанови Кабінету Міністрів України №1043-р від 19.12.2012 р., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позичальник повинен був повернути кредит до 05.06.2013 р. і саме з цієї дати підлягає обрахуванню передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові № 6-28цс14 від 10.09.2014 р.

З огляду на встановлений законодавством характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (ст.ст. 61, 64 ГПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-2662цс15 від 20.04.2016 р., № 6-170цс13 від 17.09.2014 р. та № 6-53цс14 від 17.09.2014 р.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Вказаний правовий висновок відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові №6-28цс14 від 10.09.2014 та №6-2662цс15 від 20.04.2016.

З матеріалів справи вбачається та представником ПАТ "ВТБ Банк" в судовому засіданні підтверджувалось, що у період з 06.06.2013 по 05.12.2013 банк не звертався з позовом до поручителя у судовому порядку.

Посилання відповідача на направлення листа-вимоги поручителю, як на факт пред'явлення вимоги поручителю, спростовуються наведеними вище правовим висновками Верховного Суду України.

За таких обставин, оскільки починаючи з 06.06.2013 р. ПАТ "ВТБ Банк" протягом шестимісячного строку не звернулось до ТОВ "Фоззі-Фуд", як до поручителя за договором поруки з позовом у судовому порядку, то починаючи з 06.12.2013 р. правовідносини поруки є такими, що припинились.

Посилання відповідача на договір № 3 від 14.11.2013 як на підтвердження своїх доводів про те, що поручителем визнано за собою обов'язок виконувати зобов'язання по договору поруки та кредитному договору до 14.05.2014, колегією суддів оцінюється критично з огляду на наступне.

Договором № 3 про внесення змін до договору поруки від 14.11.2013 сторонами було внесено зміни в п. 1.2 договору поруки та викладено його в такій редакції: "Згідно кредитного договору банк надає позичальнику кредит в сумі 7 500 000,00 доларів США 00 центів у вигляді невідновлювальної відкличної кредитної лінії на строк до 14.05.2014 р. включно зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі, передбаченому Кредитним договором".

Водночас, згідно пункту 1.1. кредитного договору банк (з урахуванням змін, внесених до нього договором № 10 про внесення змін до кредитного договору від 30.11.2011) на умовах цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної відкличної кредитної лінії в сумі 7 500 000,00 доларів США 00 центів, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 13.05.2013, а також сплатити плату за кредит та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, визначені даним договором.

У пункті 5.1. договору поруки встановлено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками банку і поручителя (у випадку наявності у поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором.

Таким чином, пункт 1.2 договору поруки містить опис зобов'язання, за яке поручився поручитель, а відтак викладення його у наведеній судом редакції не є зміною строку повернення кредиту чи зміною (встановленням) строку дії договору поруки.

Отже, з наведених умов кредитного договору та договору поруки вбачається, що сторонами не вносились зміни до строку дії договору поруки і незважаючи на укладення договору № 4 строк дії договору поруки залишився незмінним, що спростовує твердження відповідача про визнання позивачем свого обов'язку виконувати зобов'язання по договору поруки та кредитному договору до 14.05.2014 р. або про наявність волі останнього на продовження дії договору поруки.

Більше того, укладення договору № 4 не спростовує зміни банком строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором шляхом направлення вимоги боржнику про дострокове повернення кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов'язання є останньою стадією його існування. Під припиненням зобов'язання розуміють припинення правового зв'язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов'язків, що становлять зміст зобов'язання. Тобто кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов'язанні дій, а боржник звільняється від обов'язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності.

Припинення зобов'язання (в даному випадку правовідносини поруки) має остаточний характер, чинне цивільне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов'язання.

Аналогічна позиція наведена у постановах Вищого господарського суду України від 19.02.2009 у справі №19/72пн та від 04.09.2013 у справі № 922/1027/130, а також в ухвалі Верховного Суду України № 6-19076ск10 від 14.07.2010.

За загальними нормами цивільного законодавства зміна договору допускається тільки за існуючим правовідношенням.

Про що також зазначав Вищий господарський суд України у своїх постановах від 13.01.2016 р. у справі № 910/11920/15 та від 23.06.2014 р. у справі № 910/22121/13.

Всупереч наведеному договори про внесення змін №№ 4, 5, 6, 7, 8, 9 були укладені після припинення договору поруки.

Посилання представника відповідача на невірне тлумачення ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, а саме необхідності пред'явлення саме вимоги або позовної заяви обґрунтовано не прийнято судом першої інстанції до уваги з огляду на викладену раніше правову позицію Верховного Суду України.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи, що додаткові договори № 4 від 13.03.2014; № 5 від 29.04.2014; № 6 від 29.07.2014; № 7 від 12.09.2014; № 8 від 06.10.204; № 9 від 26.11.2014 до договору поруки № 10-06047/179к/П-01 від 10.09.2010 не відповідають актам цивільного законодавства, оскільки неможливо внести зміни у правовідносини, які припинились, а також останні не можуть бути спрямовані на реальне настання наслідків, а саме: наслідків щодо зміни умов договору поруки № 10-06047/179к/П-01 від 10.09.2010, правовідносини за яким є припинені з 06.12.2013, вимоги позивача щодо визнання недійсними вказаних спірних договорів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Однак, зважаючи на те, що договір № 3 про внесення змін до договору поруки був укладений 14.11.2013, тобто передбачав внесення змін у чинний на той момент договір поруки № 10-06047/179к/П-01 від 10.09.2010, а інших підстав для визнання його недійсним позивачем не наведено, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимоги ТОВ "Фоззі-Фуд" про визнання договору про внесення змін № 3 недійсним є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія не приймає до уваги твердження апелянта про те, що 10.07.2013 останній направив на адресу позивача лист-вимогу № 5225-1/1-2, тому відповідачем у шестимісячний строк пред'явлено вимогу до поручителя, спростовується правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України у справі № 6-28цс14 від 10.09.2014.

Посилання скаржника у апеляційній скарзі на постанови Вищого господарського суду України, а саме: від 03.11.2015 у справі № 910/11586/13, від 24.06.2015 у справі № 910/22372/14, від 07.04.2015 у справі № 910/9630, від 21.01.2015 у справі № 910/9381/14 та ухвалу Верховного Суду України від 22.12.2010 у справі № 6-18041св09 є безпідставними, оскільки, дослідивши тексти зазначених постанов та ухвали, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що обставини справи у них є відмінними від обставин справи № 910/21432/16.

Крім того, внесення змін до договору поруки додатковою угодою № 3 від 14.11.2013 не свідчить про продовження строку дії договору поруки, як і не свідчить про встановлення для позивача іншого строку виконання основного зобов'язання, ніж встановлений відповідачем у листі-вимозі вих. № 1390/1-2 від 25.02.2013, а також його погодження з позивачем.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони розглядались місцевим господарським судом під час розгляду справи та спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування або зміни не вбачається, в зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" на рішення Господарського суду м. Києва від 28.02.2017р. у справі № 910/24032/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 28.02.2017р. у справі № 910/24032/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/24032/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх