ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2017 р. Справа № 922/435/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В. , суддя Пелипенко Н.М.

за участю:

позивача-Остапенка Д.М.-особисто;

відповідача-не з'явився;

третьої особи -ОСОБА_1-особисто;

секретаря Казакової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача- Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м. Харків (вх. №1223Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2017 р. у справі №922/435/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Харків

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Харків

3-тя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м.Харків

про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про витребування з чужого незаконного володіння майна на загальну суму 99 180,00 грн. згідно з наведеним в позовній заяві переліком, яке знаходиться у приміщенні торговельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності позивачеві.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.03.2017 р. у справі № 922/435/17 (суддя Суярко Т.Д.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивоване, зокрема, з тих підстав, що майно, про витребування якого заявлено вимогу позивачем у даній справі, вибуло з володіння позивача як власника на договірних підставах, а тому порушене право власника підлягає захисту зобов'язально-правовими засобами захисту права власності, що унеможливлює його захист шляхом подання віндикаційного позову, іт. ін.

Позивач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність викладених в рішенні висновків суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається, зокрема, на безпідставність висновку господарського суду першої інстанції, стосовно того, що порушене право позивача як власника підлягає захисту зобов'язально-правовими засобами захисту права власності, оскільки спірне майно вибуло з володіння позивача на договірних підставах за укладеним між ним та третьою особою договором позички.

При цьому, позивач зазначає, що наведений висновок господарського суду першої інстанції суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема статті 387 Цивільного кодексу України та правовій позиції Верховного суду України, відповідно до яких, умовами для застосування способу захисту права власності у вигляді витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння є факти незаконного заволодіння цим майном саме відповідачем, а не третьою особою, відсутність договірних відносин щодо цього майна саме між сторонами спору(позивачем та відповідачем) і відсутність правових підстав знаходження майна у володінні відповідача.

Зважаючи на це, позивач стверджує, що оскільки спірне майно вибуло з його володіння та перейшло у володіння відповідача внаслідок протиправних дій останнього, з яким у позивача відсутні будь-які договірні відносини і в якого відсутні будь-які підстави володіння цим майном, наявні правові підстави для застосування способу захисту у вигляді віндикаційного позову, а не зобов'язально-правових способів захисту.

Позивач в судовому засіданні підтримує апеляційну скаргу.

Третя особа в судовому засіданні підтримує апеляційну скаргу позивача.

Позивачем в судовому засіданні заявлено усне клопотання про долучення до матеріалів справи копій протоколів допиту свідків у кримінальному провадженні за фактом незаконного заволодіння спірним майном, в обґрунтування якого він посилається на те, що зазначеними протоколами підтверджується заволодіння відповідачем спірним майном та перебування його у приміщенні торговельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою: АДРЕСА_1, хоча до матеріалів справи, в установленому порядку, з реєстрацією через канцелярію суду зазначені документи не подані.

Зазначене клопотання задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи встановлену ст. 62 Конституції України презумпцію невинуватості, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду , а також положення ч. 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України , яка встановлює обов'язковість для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені, лише вироку суду з кримінальної справи, протоколи допиту свідків у кримінальному провадженні не можуть бути прийняті як належні та допустимі докази у цій справі.

Відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не скористався своїм правом на участь в ньому, відзив на апеляційну скаргу не надав, у зв'язку з чим справа розглядається за відсутністю відповідача, за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, законність, обгрунтованість рішення, та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, повторно розглянувши справу, встановлено наступне.

04 серпня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, позичкодавцем(позивач у справі) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, користувачем (третя особа у справі) укладено договір позички, відповідно до умов якого позичкодавець передає, а користувач приймає у строкове безоплатне користування рухоме майно-професійне швейне обладнання та офісну техніку, згідно з Актом приймання-передачі, який є невід'ємною частиною цього Договору.Майно передається в користування з метою здійснення користувачем господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_1. Договір укладено на період з 04.08.2014 р. по 04.08.2016 р. (п. 9.1 Договору).

На виконання умов договору позички від 04.08.2014 р. його сторонами (позивачем та третьою особою у справі) складено Акт приймання-передачі (а.с. 17,18), відповідно до якого фізична особа-підприємець ОСОБА_2 передав, а фізична особа-підприємець ОСОБА_1 прийняла у строкове платне користування рухоме майно -професійне швейне обладнання та офісну техніку за наступним переліком:

- Розпошивальна машина ТУРІСАL GК 3103 (250870411) разом зі станиною 1200x550x740 у кількості 1 штука;

- Електродвигун до машинки FDM model DOL 12Н (Sегіаl № 05 08 11 539) у кількості 1 штука;

- Розпошивальна машина ТУРІСАL GL 13101-8 (D1-1037694) у кількості 1 штука; оверлок 4-х нитковий SIRUBA 747F-514М7-24 разом зі станиною 1050x540x755 у кількості 1 штука;

- Електродвигун до машинки АSМ CLUTCH МОТОR Моdеl YDL 33-2 у кількості 2 штуки;

- Швейна машина SIRUBA L818F-H1 (L17326671) разом зі станиною 1050x540x755 у кількості 1 штука;

- Швейна машина SIRUBA L1818F-Н1 (МFG №11044317) разом зі станиною 1050x540x755 у кількості 1 штука;

- Електродвигун до машинки НМС CLUTCH МОТОR Моdеl DOL 12H у кількості 1 штука;

- Швейна машина Brother SL 7340-5 (L5V2 4423) у кількості 1 штука;

- Електродвигун до машинки FDM Model DOL 12H у кількості 2 штуки;

- Швейна машина Brother SL 7340-5 (М5V2 6061) разом зі станиною 1190x520x740 у кількості 1 штука;

- Праска парова із паровою установкою SILТЕR у кількості 1 штука;

- Праска парова Із прасувальною дошкою SILТЕR МоdеІ SТ/В 200 у кількості 1 штука;

- Манекен швейний у кількості 2 штуки; Стільці офісні ISO e кількості 5 штук (Акт приймання-передачі від 05.08.2014 р., арк.с. 17-18).

Зазначене майно набуте позивачем у власність на договірних засадах, що вбачається з копій накладних №№117-123 від 15.05.2013 р., №47 від 21.05.2013 р.; №б/н від 06.06.2013 р. (арк.с. 19-27).

З матеріалів справи вбачається, що 06.10.2005 р. між фізичною особою -підприємцем ОСОБА_3, орендодавцем (відповідач у справі) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, орендарем (третя особа у справі) укладено договір оренди №ГА-6-10-5 від 06.10.2005 р.(а.с. 80,81), відповідно до умов якого відповідач передає третій особі у користування на встановлений Договором строк без права викупу частину нежитлових приміщень загальною площею 18 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, приміщення №№12-24 в літ. "А-5". Мета оренди - розташування відділу по ремонту та переробці одягу.

На виконання умов договору оренди від 06.10.2005 р. відповідач передав третій особі за актом приймання-передачі в строкове платне користування без права викупу частину нежитлових приміщень загальною площею 18 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, приміщення №№12-24 в літ. "А-5". Мета оренди - розташування відділу по ремонту та переробці одягу.Строк дії цього Договору встановлено до 31.07.2006 р.

Крім того, сторонами щороку укладалися тотожні договори оренди: від 01.10.2006 р. № ГА-01-10-6-Ч, від 01.09.2007 р. № ГА-01-09-Ч, від 01.09.2008 р. № ГА-01-09-8-Ч, від 01.09.2009 р. № ГА-01-09-9-Ч, від 01.09.2012 р. № ГА-01-09-12-Ч.

№ ГА-01-09-12-ч (а.с. 96,97) зі строком дії до 31.07.2013 р., за яким зазначена частина приміщення передана відповідачем третій особі згідно з актом приймання-передачі від 01.09.2012 р.(а.с.80- 98).

Третя особа-фізична особа-підприємець ОСОБА_1 стверджує, що у зазначеній орендованій нею частині приміщення начебто розміщене майно, отримане від позивача на підставі вищенаведеного Договору позички від 04.08.2014 р.(а.с. 14-16):

В п. 2.4 Договору позички сторони Договору домовилися, що у разі припинення його дії, майно повертається користувачем позичкодавцеві або іншій особі, яку визначить позичкодавець. Майно вважається поверненим користувачем з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі.

04.01.2017 р. позивач звернувся до третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача із вимогою про повернення обумовленого Договором позички майна (Вимога від 04.01.2017 р., а.с. 18).

ФО-П ОСОБА_1, у відповідь на вимогу позивача, повідомила останнього про неможливість повернення отриманого на підставі договору позички майна посилаючись на те, що доступ до орендованого на підставі договору оренди приміщення заблоковано відповідачем, що унеможливлює вилучення та повернення позивачу обумовленого Договором позички майна.

24.01.2017 р. позивач звернувся до відповідача із вимогою по повернення майна, яке передане ним третій особі за Договором позички (а.с. 30-31).

Позивач стверджує, що відповідач зазначене майно не повернув, що стало підставою його звернення до суду з позовом у даній справі про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, в якості підстав для відмови в позові зазначив, зокрема, те, що майно, про витребування якого заявлено вимогу позивачем у даній справі, вибуло з володіння позивача як власника на договірних підставах, а тому порушене право власника підлягає захисту зобов'язально-правовими засобами захисту права власності, що унеможливлює його захист шляхом подання віндикаційного позову.

Висновок господарського суду першої інстанції про відмову в позові є правомірним, зважаючи на наступні підстави, відмінні від підстав, зазначених судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Як зазначено вище, предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога про витребування від відповідача майна, за наведеним у позовній заяві переліком.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Передбачений цією нормою спосіб захисту права власності є матеріально-правовою вимогою власника, що на момент подання позову фактично не володіє своїм індивідуально визначеним майном, до невласника, що на момент подання позову незаконно фактично володіє цим майном, про вилучення цього майна в натурі.

За характером посягань на право власності та змісту захисту, який надається власнику, зазначений спосіб захисту є речовим, а не зобов'язально-правовим, а тому позовні вимоги у віндикаційному позові мають грунтуватися не на зобов'язальних правовідносинах сторін, а на безпосередньому порушенні речового права власності позивача, що не пов'язане з будь-якими зобов'язаннями між сторонами спору, тобто позовні вимоги мають ґрунтуватися на речових правовідносинах, які на відміну від зобов'язальних мають абсолютний, а не відносний характер.В речових правовідносинах уповноваженій особі- власнику або особі, яка має інше речове право протиставляється обов'язок кожної особи утримуватись від порушення цього права.

Оскільки позивач та відповідач не перебувають у зобов'язальних правовідносинах щодо спірного майна і, у зв'язку з цим, позовні вимоги у даній справі про витребування цього майна від відповідача ґрунтуються не на існуванні у останнього договірного обов'язку з його передання (повернення) позивачеві, а на наявності у позивача речового права власності на це майно і його безпосередньому порушенні відповідачем, позивачем у даній справі правомірно обрано для захисту свого речового права саме речовий, а не зобов'язальний спосіб захисту.

Висновок господарського суду першої інстанції про те, що обставина вибуття спірного майна з володіння позивача як власника за укладеним з третьою особою Договором позички унеможливлює захист порушеного права шляхом подання віндикаційного позову, а підлягає захисту зобов'язально-правовими засобами захисту права власності є помилковим, оскільки, як зазначено вище, такий речовий спосіб захисту як віндикаційний позов передбачає відсутність зобов'язальних правовідносин щодо спірного майна саме між власником та порушником, яким є особа, у незаконному володінні якої перебуває спірне майно на час подання позову, а обставини щодо вибуття майна на договірних підставах до попередніх набувачів не свідчить про наявність зобов'язальних правовідносин між власником та порушником (позивачем та відповідачем у справі).

Додатковим підтвердженням зазначеного є положення статті 388 Цивільного кодексу України, якою передбачено право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача, який придбав це майно від неуправомоченого відчужувача за обставин, коли це майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння (правомірному володільцю) не з їхньої волі, тобто цією статтею передбачена можливість витребування майна від порушника (добросовісного набувача) за допомогою віндикаційного позову за обставин первісного вибуття такого майна до правомірного володільця, яким є особа, якій власник передав майно на будь-яких законних правових підставах, в тому числі договірних та наступного заволодіння таким майном порушником(відповідачем).

До того ж, Верховний суд України дотримується правової позиції про правомірність пред'явлення саме віндикаційного позову в разі вибуття майна з володіння власника за ланцюгом правочинів, тобто на договірних підставах, коли власник не є стороною останнього правочину за яким майно потрапило у володіння порушника, до якого і пред'являється позов ( постанови Верховного суду України від 17.10.2011 р. у справі № 3-103гс11, від 21.11.12 р. у справі № 6-136цс12, від 18.09.2013 р. № 6-95цс13).

Проте, позовні вимоги у даній справі не підлягають задоволенню через їх необґрунтованість, зважаючи на наступні підстави.

Як зазначено вище, передбачений статтею 387 Цивільного кодексу України спосіб захисту права власності є матеріально-правовою вимогою власника, що на момент подання позову фактично не володіє своїм індивідуально визначеним майном, до невласника, що на момент подання позову незаконно фактично володіє цим майном, про вилучення цього майна в натурі.

Відповідно до частини 1 статті 397 Цивільного кодексу України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Виходячи з цієї норми, фактичне володіння передбачає фактичне панування особи над річчю.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно зі статтею 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказамии є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В пункті 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського процесуального кодексу України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а також інститут належності доказів, якою є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи з наведених норм, позивач у даній справі повинен довести належними та допустимими доказами наявність у нього на момент подання позову права власності на спірне майно, перебування цього майна на момент подання позову у фактичному володінні відповідача та незаконність такого володіння.

При цьому, позивач повинен довести індивідуальні ознаки майна, які вирізняють його з-поміж інших однорідних речей. Зазначене випливає із суті цього способу захисту, спрямованого на повернення власнику саме того майна, яке вибуло з його володіння.

Як зазначено вище, позивачем доведено право власності на спірне майно, оскільки воно набуте позивачем на договірних засадах, що підтверджується наявними у матеріалах справи накладними і правомірність такого набуття презюмується відповідно до положень ч. 2 статті 328 Цивільного кодексу України.

Також позивачем наведені індивідуальні ознаки спірного майна.

Проте, позивач не довів перебування спірного майна у незаконному володінні відповідача, зокрема у матеріалах справи відсутні докази передання цього майна від позивача відповідачеві та його вибуття від 3-ї особи до відповідача або заволодіння відповідачем цим майном іншим шляхом.

Позивач в судовому засіданні підтвердив відсутність факту передання ним спірного майна відповідачеві.

В матеріалах справи відсутні також докази внесення спірного майна третьою особою до орендованого у відповідача приміщення та знаходження його у зазначеному місці.

Договори оренди від 01.10.2006 р. № ГА-01-10-6-Ч, від 01.09.2007 р. № ГА-01-09-Ч, від 01.09.2008 р. № ГА-01-09-8-Ч, від 01.09.2009 р. № ГА-01-09-9-Ч, від 01.09.2012 р. № ГА-01-09-12-Ч та акти приймання - передачі до них не містять відомостей про внесення спірного майна до орендованого третьою особою приміщення.

Також в матеріалах справи відсутні докази здійснення третьою особою як суб'єктом підприємницької діяльності обліку цього майна на власному балансі (баланс, балансові картки і т. ін.).

В судовому засіданні третя особа пояснила, що зазначено майно нею не обліковувалося і що вона не зверталася до суду за захистом свого порушеного відповідачем права щодо спірного майна, рівно як і позивач не звертався з відповідним позовом до 3-ї особи за наявності між ними зобов'язальних правовідносин щодо спірного майна.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та як пояснила 3-тя особа в судовому засіданні, вона використовувала орендовану у відповідача за вищенаведеними договорами оренди частину приміщення для здійснення господарської діяльності з 06.10.2005 р. -задовго до передання їй в серпні 2014 року позивачем спірного майна в користування за Договором позички, а тому в цьому приміщенні знаходилося також інше швейне обладнання, докази внесення та винесення якого з орендованого приміщення відсутні, що додатково підтверджує недоведеність обставини перебування у зазначеному приміщенні саме спірного майна.

Надані позивачем на підтвердження знаходження спірного майна у приміщенні торговельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою: АДРЕСА_1, фотознімки у кількості 14 штук (а.с. 114-117) не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з них не вбачається відомостей про місцезнаходження приміщення та обладнання, що в них зафіксовані, індивідуальних ознак цього обладнання.

Отже, позивачем не доведено перебування спірного майна у незаконному володінні відповідача, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову є правомірним, хоча й не обґрунтований належними правовими підставами.

В п. 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» роз'яснено, що з урахуванням припису ч. 2 статті 104 Господарського процесуального кодексу України, не підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині.

Зважаючи на наведене, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 99, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2017 р. по справі №922/435/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Пушай В.І.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Пелипенко Н.М.