РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2017 р. Справа № 918/74/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Гудак А.В.

суддів Гулова А.Г.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця "на рішення господарського суду Рівненської області від 15.03.17 р.

у справі № 918/74/17 (суддя Політика Н.А. )

позивач ОСОБА_1 акціонерне товариство "Українська залізниця", від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця"

відповідач ОСОБА_2 підприємство "ТИКВА"

про стягнення заборгованості в сумі 15 390,24 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 ( пред. дов. у справі)

відповідача - ОСОБА_4 ( пред. дов. у справі)

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 15.03.2017 року у справі № 918/74/17(суддя Політика Н.А.) в позові Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до Приватного підприємства "Тиква" про стягнення заборгованості в сумі 15 390 грн.24 коп. відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд керувався положеннями п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.ст.15, 610,909 Цивільного кодексу України, п.п.1,2 "Правил зберігання вантажів" та прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів, що відповідач отримував від залізниці послуги по зберіганню належних йому вантажів (угоди на використання смуг відведення для зберігання вантажу); акти загальної форми (форма ГУ-23), які складались у відсутності відповідача, не доводять, що правовідносини між сторонами щодо зберігання вантажу відбувались у рамках Договору №Л-ДН-3-1603/ДНМ-3п від 04 січня 2015 року ; відсутні також докази, що у відповідача виникли зобовязання по оплаті за збереження позивачем вантажу відповідача.

Не погодившись з постановленим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення господарського суду Рівненської області від 15.03.2017 року у справі №918/74/17 є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з"ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому рішення підлягає скасуванню.

Так, на думку апелянта наявність договору оренди з ТОВ "Слобнест" у відповідача, а також облаштування площадки біля даного приміщення, не є підставою для безоплатного зберігання вантажу у смузі відведення і не змінює цільове призначення даної земельної ділянки та її власника.

Вказує, що судом не досліджувались і не витребовувалися докази про те, що дана земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, що підтверджується витягом із технічної документації станції Рівне та постановою Рівненського апеляційного господарського суду у справі №5019/1148/12 від 04.10.2012р. Також орендодавцем було придбано будівлю, частину якого орендує відповідач без земельної ділянки, оскільки даний склад знаходиться у смузі відведення залізниці.

Вважає безпідставним покликання суду першої інстанції про те , що працівниками залізниці у відсутності представників відповідача було складено акт загальної форми(ГУ-23),згідно якого ПП "Тиква" складувало вантаж торф та його відходи у місцях загального користування ст. Рівне (вантажний двір в районі колії №28), і за зберігання цього вантажу позивач, відповідно до ст. 46 Статуту залізниць, "Правил зберігання вантажів", Збірника тарифів на перевезення вантажів (Тарифне керівництво №1) нарахував відповідачу збір в розмірі 15390,24 грн. При цьому посилається на п. 9 Правил зберігання вантажів, відповідно якого факт затримки засвідчується актами загальної форми. Оскільки відповідач повідомлявся про необхідність прибути на станцію Рівне та не прибув для складання актів, відповідно п. 3 Правил складання актів, акт загальної форми підписано особами, які брали участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта. В даному випадку акти складено і підписано двома працівниками залізниці.

Також апелянт наголошує, що відповідач не звертався із претензіями щодо нарахованих залізницею сум та не підписував накопичувальні картки із зауваженнями та запереченнями.

Просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 15.03.2017р. у справі №918/74/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення господарського суду Рівненської області прийняте з дотриманням всіх норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що між позивачем та відповідачем відсутні правовідносини зі зберігання вантажу.

Так, ПП "Тиква" орендує в товариства з обмеженою відповідальністю "Слобнест" частину будівлі "Склад цукровий А-1" площею 150 кв.м. по вул. Біла, 87Г в м. Рівне, відповідно до договору № 0313 від 01.03.2013 року. Згідно пункту 2.1. вказаного договору, приміщення орендується для розміщення складу. Дане приміщення належить ТОВ "Слобнест" на праві приватної власності. Наголосив, що на даний момент ТОВ "Слобнест" подано документи на відведення земельної ділянки у власність для обслуговування даного приміщення, шляхом викупу.

Також, наголошує, що позивач не надав жодних послуг відповідачу , в тому числі послуг з зберігання вантажу ПП "Тиква".

На підтвердження цього Позивач надіслав Відповідачу лист № ДН-3-03/230 від 23 лютого 2017 року про розірвання Договору, та Угоду № А-ДН-З-1795/ДНМ-зп про розірвання договору,обґрунтовуючи це тим, що протягом 2015-2017 років навантаження та вивантаження залізничного рухомого складу не проводилось. Даним листом позивач сам підтвердив той факт, що між позивачем та відповідачем відсутні правовідносини зі зберігання вантажу. 02 березня 2017 року Відповідачем було підписано вищезазначену Угоду та повернуто Позивачу.

Відповідач у відзиві вказує, що згідно положення Правила зберігання вантажу застосовуються до вантажу, який вивантажується з залізничного транспорту засобами залізниці або власними силами власника вантажу на відкриті майданчики для його зберігання до моменту вивезення за межі станції. Саме в такому разі, укладення окремого договору про надання послуг зі зберігання вантажу законом не вимагається, оскільки ці правовідносини врегульовані пунктом 3.2. укладеного сторонами договору від 04.01.2015 року №Л/ДН-3-1603/дим-Зп.

Разом з тим, на підтвердження зберігання вантажу, позивачем складено акти загальної форми (форма ГУ-23), проте жоден з вищезазначених актів Відповідачем не був підписаний.

Вважає, що стягнення нарахованої суми за зберігання вантажу є неправомірним та безпідставним. Вантаж, який складується ПП "Тиква" не надходить на його адресу залізничним транспортом, і залізниця до поставки цього вантажу ніякого відношення не має. В такому разі Положення Правил зберігання вантажів не застосовуються до правового регулювання відносин зі зберігання вантажів відповідачем.

Наголошує, що поставка вантажів на адресу ПП "Тиква" здійснювалась не залізничним транспортом, ні залізниця, ні власник вантажу його із залізничного транспорту не вивантажували на відкриті майданчики для зберігання, положення п. 3.2. договору від 04.01.2015 року № Л/ДН-3-1603/дим-Зп не регулюють даних відносин. Крім того, положення пункту 3.2. укладеного з позивачем договору передбачають послуги зі зберігання вантажу у міру виконання перевезень, чого в даному випадку не відбувалося.

Просить рішення господарського суду Рівненської області від 15.03.2017 року у справі № 918/74/17 залишити без змін , а апеляційну скаргу без задоволення.

Додатково подала пояснення з приводу стягнення витрат на правову допомогу, навівши власні розрахунки . Просить стягнути витрати на юридичну допомогу в розмірі 5000грн.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, зазначених у ній. Просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 15 березня 2017 року та прийняти нове про задоволення позовних вимог.Щодо витрат на правову допомогу, вважає їх не співрозмірними із сумою позову

Представник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просить оскаржуване рішення залишити без змін та стягнути з позивача витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця "не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 січня 2015 року, між ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" (далі - Залізниця) та ПП "Тиква" (далі - вантажовласник), було укладено Договір №Л-ДН-3-1603/ДНМ-3п про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, предметом якого є надання Залізницею Вантажовласнику послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів та проведення розрахунків за ці послуги. (далі - Договір) (а.с. 11-13)

За умовами п.п. 2.1., 2.2. Договору, Вантажовласник зобов'язується пред'явити Залізниці у визначені строками місячні плани перевезень, заявки на подачу вагонів (контейнерів) та здійснювати навантаження (вивантаження) вантажів, що відправляються ним або прибувають на його адресу. Залізниця зобов'язується приймати до перевезення вантажів Вантажовласника, для чого подавати під навантаження вагони (контейнера) згідно із затвердженими планами і заявками Вантажовласника та надавати Вантажовласнику додаткові послуги, пов'язані із перевезенням вантажів.

Пунктами 2.3., 2.4. Договору передбачено, що Залізниця зобов'язується здійснювати розрахунки безготівкові та готівкою з Вантажовласником за перевезення вантажів і надані додаткові послуги згідно із діючими тарифами, вести облік нарахованих і сплачених сум та надавати вантажовласнику відповідні розрахункові документи через станцію Рівне. Для проведення розрахунків і обліку сплачених сум Залізниця відкриває для Вантажовласника особовий рахунок з присвоєнням коду №7437772. Вантажовласник зобов'язується здійснювати попередню оплату за перевезення вантажів та додаткові послуги шляхом перерахування коштів у сумах, відповідних до обсягу перевезення та вагонообміну на під'їзній колії на рахунок Залізниці.

Згідно із п.п. 3.1.-3.3. Договору розмір попередньої оплати та періодичність її внесення визначаються Вантажовласником, виходячи із очікуваного обсягу перевезень та послуг, на підставі діючих тарифів. Розмір плати за перевезення визначається відповідно до "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги" (ТК №1) з урахуванням коефіцієнтів, оголошених Укрзалізницею. Розмір плати за види перевезень, робіт і послуг, для яких відсутні тарифні ставки, встановлюється за вільними (договірними) тарифами (ТК №1 п.32.р.2) - згідно із затвердженими калькуляціями, які можуть змінюватися і які зазначені у додатку №1 до цього договору. У міру виконання перевезень та надання послуг Залізниця відображає в особовому рахунку використання Вантажовласником коштів для оплати перевезень вантажів, за користування вагонами (контейнерами), подавання, збирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг, а також штрафів на підставі відповідних документів. По закінченню кожного місяця Залізниця надає вантажовласнику витяг з його особового рахунку і податкову накладну.

Договір №Л-ДН-3-1603/ДНМ-3п укладено строком на 1 рік. Якщо жодна зі сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії договору з пропозицією до іншої про припинення його дії, то цей договір діє до надходження такої пропозиції і здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги. (пункт. 7.4. Договору)

Додатком №1 до Договору сторони підписали протокол узгодження ставок станом на 22.10.2015 року на перевезення, роботи, і послуги, які виконуються залізницею за вільними (договірними) цінами (в грн. без ПДВ) при перевезенні вантажів за домовленістю сторін. (далі - Додаток) (а.с. 14)

Згідно із зазначеним Додатком залізниця надає підприємству додаткові послуги згідно з переліком, де вказується домовлений збір. Сторони по договору прийшли до згоди про застосування зборів та тарифів по цінах, передбачених Переліком узгоджених ставок на перевезення, роботи і послуги, які виконуються залізницею за вільними цінами, затвердженими Львівською залізницею. Вказані розцінки за домовленістю сторін є узгодженими, договірними, можуть змінюватись і є обов'язковими при розрахунках за послуги залізниці. При зміні ставок, зборів, тарифів, додаткових послуг Рівненська дирекція залізничних перевезень повідомляє вантажовідправників, вантажоотримувачів шляхом повідомлення на дошці оголошень в товарній конторі. Вказаний додаток є невід'ємною частиною договору "Про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків перевезення та надані залізницею послуги" і термін його дії відповідає терміну дії цього договору.

Матеріали справи свідчать , що у період з 01 серпня 2016 року по 31 жовтня 2016 року, працівниками залізниці було складено акти загальної форми (форма ГУ-23), згідно яких ПП "Тиква", складувало вантаж торфу та його відходів у місцях загального користування ст. Рівне (вантажний двір в районі колії №28), і за зберігання цього вантажу позивач, відповідно до ст. 46 Статуту залізниць, "Правил зберігання вантажів", Збірника тарифів на перевезення вантажів (Тарифне керівництво №1) нарахував відповідачу збір, розмір якого склав 15 390 грн. 24 коп. з ПДВ. (а.с. 16-46, 49-79, 82-113)

В подальшому, 30 січня 2017 року ОСОБА_1 акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Приватного підприємства "Тиква" (далі - ПП "Тиква", відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 15 390 грн. 24 коп.

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія судді вважає за необхідне вказати таке.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

Відповідно до ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 січня 2015 року між сторонами був укладений Договір №Л-ДН-3-1603/ДНМ-3п про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, предметом якого є надання залізницею вантажовласнику послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів та проведенням розрахунків за ці послуги. Дія цього договору складала один рік, проте передбачала його продовження до письмового надходження пропозиції одної з сторін про припинення його дії і здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги (п. 7.4. Договору).

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що Залізниця надає Вантажовласнику послуги на станціях відокремленого підрозділу "Рівненської дирекції залізничних перевезень" за умови наявності коштів на його особистому рахунку.

Оскільки таких пропозицій не було, Договір №Л-ДН-3-1603/ДНМ-3п продовжив свою дію і на 2016 рік, однак у 2016 році ПП "Тиква" не зверталось до перевізника про доставку вантажів.

Крім того, між сторонами був складений Додаток №1 до Договору №Л/ДН-3-1603/ДНМ-3п, за яким сторони підписали протокол узгодження ставок станом на 22 жовтня 2015 року на перевезення, роботи, і послуги, які виконуються залізницею за вільними (договірними) цінами (в грн. без ПДВ) при перевезенні вантажів за домовленістю сторін.

Однак, ні даний Договір №Л-ДН-3-1603/ДНМ-3п, ні Додаток №1 до нього не передбачав надання відповідачу додаткової послуги по зберіганню вантажів ПП "Тиква".

Згідно п.п. 1, 2 "Правил зберігання вантажів (статті 12, 46 Статуту)", прийнятих наказом міністра транспорту України №644 від 21 листопада 2000 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2000 року за №866/5087, вантажі, вивантажені на місцях загального користування, можуть зберігатися в залежності від їх властивостей у критих складах або на відкритих платформах і майданчиках.

На підставі п. 7 цих "Правил…", на прохання вантажовласників залізниця може надавати їм місця в смузі відведення, на відкритих майданчиках та в складах станцій для зберігання вантажів на строк, більший граничного терміну зберігання. Умови такого зберігання вантажів і плата за нього визначаються окремою угодою між залізницею і вантажовласником.

Згідно зі ст. 1 Статуту залізниць України вантаж - це матеріальні цінності, які перевозяться залізничним транспортом у спеціально призначеному для цього вантажному рухомому складі.

Відповідно до ст. 46 Статуту залізниць України одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. Цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Виходячи із наведених вище приписів, за зберігання саме вантажу у його одержувача (власника) виникає зобовязання з його оплати.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, знайшло підтвердження під час апеляційного перегляду справи та не заперечується позивачем, ПП "Тиква" у 2016 році не здійснювало перевезень за Договором №Л-ДН-3-1603/ДНМ-3п, угоди на зберігання вантажів відповідача в смузі відведення між сторонами не укладалось.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується ПП "Тиква", на протязі тривалого часу, у тому числі і у період з 01 серпня по 31 жовтня 2016 року, підприємство складувало торф та інший вантаж на площадці та в частині приміщення "Складу цукрового А-1", яким користується на підставі Договору оренди №0313 від 01 березня 2013 року, укладеного між ТзОВ "Слобнест" та ПП "Тиква", а не на підставі Договору №Л-ДН-3-1603/ДНМ-3п, а тому коштів за зберігання залізниці не сплачувало, оскільки ПП "Тиква" складувало товар біля орендованого ним приміщення.

Крім того, листом №ДН-3-03/230 від 23 лютого 2017 року ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" повідомило ПП "Тиква" про розірвання договору №Л-ДН-3-1603/ДНМ-3п від 04.01.2016р., в якому зазначило, що ПП "Тиква" протягом 2015-2017 років навантаження та вивантаження залізничного рухомого складу не проводилося. (а.с. 190).

Отже, колегія суддів констатує, що матеріалами справи підтверджено, що у 2016 році ПП "Тиква" не здійснювало перевезень за договором №Л/ДН-3-1603/ДНМ-3п, угоди на зберігання вантажів відповідача в смузі відведення між сторонами не укладалось.

Таким чином, товар (торф та інш.), що складувався позивачем біля орендованого ним приміщення, не є вантажем в розумінні ст. 1 Статуту залізниць України.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Колегія суддів констатує, що оскільки апелянтом не надано доказів, що відповідач отримував від залізниці послуги по зберіганню належних йому вантажів (угоди на використання смуг відведення для зберігання вантажу), акти загальної форми (форма ГУ-23) які складались у відсутності відповідача, не доводять, що правовідносини між сторонами щодо зберігання вантажу відбувались у рамках Договору №Л-ДН-3-1603/ДНМ-3п від 04 січня 2015 року, та доказів, що у відповідача виникли зобовязання по оплаті за збереження позивачем вантажу відповідача, суд приходить до висновку про безпідставність вимог ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до Приватного підприємства "Тиква" про стягнення заборгованості в сумі 15 390 грн. 24 коп.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 18.05.2017 року у справі № 918/780/16.

Отже доводи апелянта є не обґрунтованими та спростовуються наведеним вище у даній постанові.

Згідно ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості чого позивачем зроблено не було.

Щодо доводів відповідача про стягнення з апелянта витрат на надання правової допомоги в розмірі 5000 грн. , колегія суддів вказує таке.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судові витрати позивача по оплаті послуг адвоката відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України при відмові в позові покладаються на позивача.

Судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам ст. 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у ст.ст. 4, 13, 14, 15 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність.

Відповідно до частини першої ст. 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно із ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до пункту 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПП "Тиква" та адвокатським об"єднанням "Скорпіон" укладено Договір № 1/4 від 13.04.2017 року про надання правової допомоги, предметом якого є надання правової допомоги у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Платіжним дорученням № 1490 від 27.04.2017 року відповідач перерахував адвокатському бюро 5 000,00 грн. як плату за надання правової допомоги згідно виставленого рахунку від 13.04.2017 року.

У матеріалах справи наявний ордер Серія рн 483 №002 про надання правової допомоги ПП "Тиква" адвокатом адвокатського об"єдання "Скорпіон "ОСОБА_4

Таким чином, враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, надано докази фактичного перерахування коштів адвокату на підставі договору, разом з тим, колегія суддів враховує, що сума позовних вимог складає 15 390 грн. 24 коп., а отже враховуючи засади розумності, співрозмірності та справедливості, витрати на правову допомогу підлягають до стягнення з апелянта в розмірі 2500 грн.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Рівненської області від 15 березня 2017 року у справі № 918/74/17 залишити без змін , а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця залишити без задоволення .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ( 79001, м. Львів, вул. Гоголя,1, рах. 8007 АТ "Ощадбанк", МФО 333368, шифр 016) на користь Приватного підприємства "ТИКВА" ( 33024, м. Рівне , вул. Млинівська, 18, рах. 2, в АТ "Райффазен -Банк-Аваль" , МФО 380805, ) витрати на правову допомогу в розмірі 2500 ( дві тисячі п"ятсот ) грн.

Господарському суду Рівненської області на виконання даної постанови видати наказ.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Гулова А.Г.