ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2017р. Справа № 914/144/14

За позовом: Фермерського господарства «Улар», с.Семенівка Пустомитівського району Львівської області

до відповідача: Державного підприємства «Львівський дослідно-експерементальний завод технологічного обладнання», м.Львів

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, м.Київ

про стягнення 2191905,00грн.

за зустрічним позовом: Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання», м.Львів

до відповідача: Фермерського господарства «Улар», с.Семенівка Пустомитівського району Львівської області

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, м.Київ

про визнання недійсною Додаткової угоди №2 до договору №25/04/06 від 25.02.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги від 31.05.2006р.

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, м.Київ

до відповідача-1: Фермерського господарства «Улар», с.Семенівка Пустомитівського району Львівської області

до відповідача-2: Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання», м.Львів

про визнання частково недійсною додаткової угоди №2 від 31.05.2006р. до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги

Головуючий суддя Щигельська О.І.

Суддя Гоменюк З.П.

Суддя Ділай У.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: Івасько С.М. - представник за довіреністю

від відповідача: не з'явився

від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: не з'явився

Суть спору: позов заявлено Фермерським господарством «Улар», с.Семенівка Пустомитівського району Львівської області до Державного підприємства «Львівський дослідно-експерементальний завод технологічного обладнання», м.Львів про стягнення 2191905,00грн., з яких 530000,00грн. основного боргу, 1060000,00грн. штрафу, 114305,00грн. 3% річних та 487600,00грн. індексу інфляції.

Ухвалою суду від 17.01.2014р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 27.01.2014р. Ухвалою суду від 27.01.2014р. розгляд справи відкладено на 03.02.2014р. у зв'язку з неявкою відповідача. Ухвалою суду від 03.02.2014р. розгляд справи відкладено на 12.02.2014р. для надання можливості відповідачу подати витребувані судом документи. В судовому засіданні 12.02.2014р. оголошено перерву до 24.02.2014р. з метою надання можливості відповідачу подати відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 24.02.2014р. порушено провадження по справі за зустрічним позовом Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання», м.Львів до Фермерського господарства «Улар», с.Семенівка Пустомитівського району Львівської області про визнання недійсною Додаткової угоди №2 до договору №25/04/06 від 25.02.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги від 31.05.2006р., та призначено її до розгляду спільно з первісним позовом на 03.03.2014р. Ухвалою суду від 24.02.2014р. розгляд справи відкладено для надання можливості відповідачу забезпечити явку повноважного представника. Ухвалою суду від 03.03.2014р. розгляд справи відкладено на 12.03.2014р. у зв'язку з неявкою позивача.

Ухвалою суду від 12.03.2014р. допущено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (за первісним позовом) та позивача (за зустрічним позовом) Міністерство промислової політики України, м.Київ, у зв'язку з чим розгляд справи відкладено на 26.03.2014р. Ухвалою суду від 26.03.2014р. розгляд справи відкладено на 16.04.2014р. з підстав викладених в ній. Ухвалою суду від 16.04.2014р. за клопотанням відповідача строк вирішення спору продовжено на 15 днів. В судовому засіданні 16.04.2014р. оголошено перерву до 25.04.2014р. Ухвалою суду від 18.04.2014р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 25.04.2014р. спільно з первісним та зустрічним позовами позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Міністерства промислової політики України, м.Київ про визнання частково недійсною додаткової угоди №2 від 31.05.2006р. до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги. Ухвалою суду від 25.04.2014р. розгляд справи відкладено на 07.05.2014р. за клопотанням позивача. Ухвалою суду від 07.05.2014р. розгляд справи відкладено на 11.06.2014р. у зв'язку з неявкою сторін. Ухвалою суду від 11.06.2014р. розгляд справи відкладено на 19.06.2014р. з підстав викладених в ній. Ухвалою суду від 19.06.2014р. за клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 25.06.2014р. В судовому засіданні 25.06.2014р. оголошено перерву до 01.07.2014р. для надання можливості сторонам врегулювати спір в добровільному порядку. Ухвалами суду від 01.07.2014р. призначено колегіальний розгляд справи та розгляд справи відкладено на 31.07.2014р.

Внаслідок автоматизованого розподілу, проведеного у відповідності до ст.2-1 ГПК України, у склад колегії увійшли головуючий суддя Щигельська О.І., судді: Ділай У.І., Петрашко М.М. Ухвалою суду від 31.07.2014р. розгляд справи відкладено на 20.08.2014р. у зв'язку з неявкою сторін.

У зв'язку з відпусткою судді Ділай У.І., що унеможливила її участь в судовому процесі, проведено повторний автоматизований розподіл, внаслідок якого у склад колегії увійшов суддя Мазовіта А.Б. Ухвалою суду від 20.08.2014р. розгляд справи відкладено на 13.10.2014р. у зв'язку з неявкою учасників судового процесу. Ухвалою суду від 13.10.2014р. розгляд справи відкладено на 28.10.2014р. у зв'язку з неявкою сторін. Ухвалою суду від 28.10.2014р. провадження у справі зупинено до закінчення реорганізації Міністерства промислової політики і визначення його правонаступника.

У зв'язку із спливом значного терміну та відсутністю в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей про правонаступника Міністерства промислової політики України, судом направлено сторонам по справі запит (вих.№914/144/14/1/16 від 01.12.2016р.).

На адресу господарського суду Міністерством економічного розвитку і торгівлі України (вх.№599/17 від 10.01.2017р.) надіслано повідомлення про те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2014р. №94 Міністерство промислової політики України реорганізавано шляхом приєднання до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, процедура реорганізація була завершена 02.07.2015р. і відповідно дане Міністерство є правонаступником Міністерства промислової політики України.

У зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Мазовіти А.Б та перебуванням судді Петрашко М.М. у відпустці, що унеможливила їх участь в судовому процесі, проведено повторний автоматизований розподіл, внаслідок якого у склад колегії увійшли судді Гоменюк З.П. та Ділай У.І. Ухвалою суду від 28.02.2017р. вказаною колегією суддів поновлено провадження у справі, справу прийнято до свого провадження і призначено до розгляду в судовому засіданні на 27.03.2017р. Ухвалою суду від 27.03.2017р. розгляд справи відкладено на 26.04.2017р. у зв'язку з неявкою учасників судового процесу. Ухвалою суду від 26.04.2017р. замінено Міністерство промислової політики України його правонаступником - Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, у зв'язку з чим, за клопотанням представника позивача строк вирішення спору продовжено на 15 днів та відкладено розгляд справи на 12.05.2017р.

За клопотанням Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» (вх.№6420/14 від 13.02.2014р.) здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Представник позивача (за первісним позовом) в судове засідання 12.05.2017р. з'явився, позовні вимоги підтримав повністю з підстав, вказаних у позовній заяві. Ствердив, зокрема, що між позивачем та відповідачем - ДП «ЛДЕЗТО» в квітні 2006 року укладено договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, на виконання умов якого позивачем у травні цього ж року перераховано кошти в розмірі 530000,00грн. З метою належного виконання зобов'язання із повернення коштів, беручи до уваги майнові інтереси сторін, ними у травні 2006 року підписано додаткову угоду до вказаного договору. Та не зважаючи на це, надану цільову поворотну безвідсоткову фінансову допомогу ДП «ЛДЕЗТО» всупереч взятим за договором зобов'язанням, у встановленому порядку та строки не повернуто. Зазначене зумовило звернення ФГ «Улар» до суду із позовом, в якому окрім основної суми боргу - коштів поворотної фінансової вимоги до стягнення також заявлено 1060000,00грн. штрафу, 114305,00грн. 3% річних та 487600,00грн. індексу інфляції. Просив позов задоволити.

Відповідачем (за первісним позовом) явки повноважного представника в судове засідання 12.05.2017р. не забезпечено, поважності причин неявки суду не повідомлено, хоча про час та місце проведення судового засідання його повідомлено належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (знаходиться в матеріалах справи). До матеріалів справи долучено відзиви ДП «ЛДЕЗТО» (вх.№10552/14 від 11.03.2014р., вх.№28163/14 від 01.07.2014р.), якими просить у задоволенні позову відмовити.

У зустрічній позовній заяві ДП «ЛДЕЗТО» просить визнати недійсною Додаткову угоду №2 до договору №25/04/06 від 25.02.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги від 31.05.2006р., звертаючи увагу на те, що підприємство не володіє інформацією з приводу укладення такого правочину, директора підприємства, ймовірний підпис якого значиться у тексті такої додаткової угоди звільнено, змінено печатку підприємства, а також зважаючи на те, що існують сумніви щодо одночасності складення текстів первинного договору та додаткової угоди до нього.

У клопотанні (вх.№871/14 від 21.02.2014р.) ДП «ЛДЕЗТО» просить суд призначити у справі технічну експертизу документа, а саме - додаткової угоди №2 до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, яка датується 31.05.2006р. й на вирішення експертизи поставити такі питання: яким чином виконаний текст додаткової угоди №2 до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, яка датується 31.05.2006р. (за допомогою пишучих засобів чи пишучим приладом)?; чи виготовлені (виконані) фрагменти додаткової угоди №2 до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, яка датується 31.05.2006р., а саме - основна частина документа (текст) та підписи сторін із відтисками печаток у різний час?; у якій послідовності виконувались основний текст додаткової угоди № 2 до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, яка датується 31.05.2006р., підписи та відтиски печаток?; чи нанесені наявні в додатковій угоді №2 до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, яка датується 31.05.2006р. відтиски печаток у той час, яким вона датована? Окрім цього позивач за зустрічним позовом просить також призначити у справі почеркознавчу експертизу на підставі оригіналів договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги та додаткової угоди №2 до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, яка датується 31.05.2006р. й на вирішення даної експертизи поставити питання: чи виконано підпис ОСОБА_2, зазначений в договорі №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги та підпис ОСОБА_2, зазначений у додатковій угоді №2 до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, яка датується 31.05.2006р. однією особою? На час проведення експертиз просив провадження у справі зупинити.

Представник відповідача (позивача за первісним позовом) в судовому засіданні 12.05.2017р. проти задоволення вказаного зустрічного позову заперечив з мотивів, наведених у поданому ФГ «Улар» відзиві (вх.№10674/14 від 12.03.2014р.), зазначивши, зокрема, що ДП «ЛДЕЗТО» не вказано підстав визнання такого правочину недійсним, а відтак не обґрунтовано позовні вимоги. Просив відмовити у задоволенні клопотання про призначення експертиз та зупинення провадження по справі зважаючи на те, що вирішення спору по суті не потребує спеціальних знань.

Розглянувши зазначене клопотання ДП «ЛДЕЗТО», суд звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст.41 ГПК України, господарський суд призначає судову експертизу для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань. Згідно з п.1 ч.2 ст.79 ГПК України, господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою у випадку призначення господарським судом судової експертизи.

Необхідність призначення вказаних експертиз заявник обґрунтовує тим, що в ході візуального огляду оспорюваної додаткової угоди виникли сумніви, що підпис, виконаний між написами «Директор» та «ОСОБА_2.» виконано не особисто ОСОБА_2, а іншою особою від його імені. Також про ймовірне підроблення Додаткової угоди №2 свідчить, на думку позивача за зустрічним позовом, і те, що рамка сторінки на якій надруковано вищевказану угоду є значно ширшою за рамку сторінки, на якій надруковано первинний договір №25/04/06 від 25.04.2006р. Також зазначено, що умови такої додаткової угоди, які значно погіршують становище ДП «ЛДЕЗТО» можуть свідчити про ймовірність службового підроблення офіційного документу.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. зазначено, що якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Для перевірки достовірності поданих суду документів може бути призначено судову експертизу.

Проаналізувавши матеріали справи, суд не вбачає взаємної суперечливості у поданих доказах, а також звертає увагу на те, що припущення учасника судового процесу не можуть бути підставою для призначення та проведення судової експертизи. Суду належним чином не доведено наявність підстав вважати, що оспорювану додаткову угоду підписано особою, яка не мають відповідних повноважень, чи у інший час, аніж зазначено у ньому, тобто, що такий документ є підробленим повністю чи в частині. Відтак, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання ДП «ЛДЕЗТО» про призначення по справі технічної та почеркознавчої експертиз, а відтак і про зупинення провадження по справі на час їх проведення, слід відмовити.

Третьою особою (за первісним та зустрічним позовами) явки повноважного представника в судове засідання 12.05.2017р. не забезпечено, поважності причин неявки суду не повідомлено, хоча про час та місце проведення судового засідання його повідомлено належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (знаходиться в матеріалах справи). До матеріалів справи долучено пояснення Міністерства промислової політики України (вх.№27547/14 від 25.06.2014р.), які просить прийняти до розгляду та відмовити у задоволенні позовної заяви ФГ «Улар».

У позовній заяві третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Міністерство промислової політики України (правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України) просить визнати частково недійсною додаткову угоду №2 від 31.05.2006р. до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, а саме п.п. 2, 4, 6, 7 в частині, як такі, що частково не відповідають вимогам законодавства, суперечать інтересам держави, порушують інтереси ДП «ЛДЕЗТО» та Міністерства, а також зважаючи на те, що при вчинені такого правочину не враховано інтереси суспільства та моральні засади. Також до матеріалів справи долучено додаткові обґрунтування до такої позовної заяви (вх.№26741/14 від 19.06.2014р.).

Представник відповідача-1 (за позовом третьої особи) в судовому засіданні 12.05.2017р. просив відмовити у задоволенні такого позову з підстав, вказаних у поданих ФГ «Улар» запереченнях (вх.№25365/14 від 11.06.2014р.). Зокрема зазначив, що обставини, на які посилається позивач не доведені належними та допустимими доказами й спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, суд, беручи до уваги встановлений ст.69 ГПК України строк вирішення спору, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового процесу, судом встановлено таке.

Між Фермерським господарством «Улар» (позивач по справі за первісним позовом, позикодавець за договором) та Державним підприємством «Львівський дослідно-експерементальний завод технологічного обладнання» (відповідач по справі за первісним позовом, позичальник за договором) укладено договір №25/04/06 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 25.04.2006р., відповідно до умов якого, позикодавець зобов'язується надати позичальнику на встановлений договором строк визначену договором суму цільової поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, а позичальник - використати її за цільовим призначенням і повернути у визначений договором строк без сплати користування зазначеними грошовими коштами (п.1).

У п.2 цього договору сторони погодили, що фінансова допомога надається позичальнику на безоплатній та безвідсотковій основі.

За умовами договору, поворотна фінансова допомога надається терміном на два місяці з 03.05.2006р. по 03.06.2006р., вказаний строк може бути продовжений за погодженням сторін (п.2.2). Поворотна фінансова допомога надається у розмірі 530000,00грн., для використання позичальником з метою погашення заборгованості перед кредиторами, а також на інші невідкладні потреби (п.2.3). Вказану суму позикодавець зобов'язується перерахувати на розрахунковий рахунок позичальника не пізніше терміну визначеного договором, але не раніше дня його підписання сторонами (п.2.4). Зазначена у договорі сума поворотної фінансової допомоги повністю або частково може також бути перерахована позикодавцем безпосередньо на банківські рахунки кредиторів позичальника вказані останнім (п.2.5).

Як вбачається з матеріалів справи, листом №39 від 28.04.2006р., адресованим голові ФГ «Улар», ДП «ЛДЕЗТО» просить, відповідно до укладеного договору від 25.04.2006р., перерахувати безвідсоткову фінансову допомогу у розмірі 530000,00грн. у термін до 04.05.2006р. на поточний рахунок відособленого підрозділу ДЛДЕЗТО - МДП «Ромгал» згідно наданих банківських реквізитів.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Мале державне підприємство «Ромгал» дійсно є структурним підрозділом відповідача.

До матеріалів справи долучено копію платіжного доручення №414 від 03.05.2006р. про перерахування з рахунку ФГ «Улар» (№0001) на рахунок МДП Ром_Гал - структурний підрозділ ДЕЗТО 1812) 530000,00грн. із призначенням платежу - поворотна фінансова безвідсоткова вимога згідно угоди 25/04/06 від 25.04.2006р. без ПДВ.

У п.2.6 договору встановлено, що отриману суму безвідсоткової допомоги позичальник зобов'язується повернути повністю не пізніше дня наступного за останнім днем строку користування допомогою. визначеного договором.

Проте, 31.05.2006р. сторонами підписано додаткову угоду №2 до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, укладення якої, як вказано у ній, зумовлено тим, що існує реальна загроза невиконання позичальником своїх зобов'язань по договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, а отже банкрутства позичальника, що в свою чергу зумовить значне скорочення та/або повне звільнення працівників позичальника. Із укладенням даної угоди як позикодавець, так і позичальник переслідують мету уникнення банкрутства позичальника та збереження (дотримання) трудових прав працівників позичальника, а також забезпечення того, що грошові кошти позикодавця будуть збережені та повернуті позикодавцю (п.1).

У п.8 договору встановлено, що у випадку неповернення суми позики 03.06.2006р., дана додаткова угода починає діяти із 04.06.2006р. та до 01.10.2016р. або до повного виконання позичальником своїх зобов'язань перед позикодавцем.

У п.1 вказаної додаткової угоди сторони також дійшли згоди, що у випадку неповернення позичальником суми позики 03.06.2006р. жодні санкції та штрафи до позичальника не будуть застосовані, а встановлюється інший строк повернення - 01.10.2006р.

Водночас, у п.2 додаткової угоди сторони надали згоду на те, що у випадку, коли позичальник не повертає повну суму позики до 01.10.2006р., то до позичальника застосовується штрафна санкція у розмірі 200 відсотків від неповернутої суми.

Сторони погодились, що при неповерненні позичальником повної суми позики у строки, вказані в п.2 даної додаткової угоди, дія договору від 25.04.2006р. №25/04/06 продовжується до 01.10.2016р., або до повного виконання позичальником своїх зобов'язань перед позикодавцем (п.3). При продовженні строку дії договору від 25.04.2006р. №25/04/06 позичальник визнає заборгованість перед позикодавцем з урахуванням штрафних санкцій та зобов'язується повернути як суму позики, так і штрафні санкції (п.4).

Додатковою угодою встановлено, що на основну суму заборгованості проценти за весь час користування позикою не нараховуються (п.5), проте у випадку, коли позичальник не повертає повну суму позики до 01.10.2006р. то у відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України на основну суму позики до моменту фактичного повернення коштів на вимогу позикодавця позичальник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (п.6).

Оскільки всупереч умовам договору та додаткової угоди №2 до нього, ДП «ЛДЕЗТО» кошти поворотної фінансової допомоги не повернуто, ФГ «Улар» звернулось до суду із позовом, в якому окрім 530000,00грн. основного боргу до стягнення також заявлено 1060000,00грн. штрафу, 114305,00грн. 3% річних та 487600,00грн. індексу інфляції.

Водночас, ДП «ЛДЕЗТО» заперечує проти отримання коштів поворотної фінансової допомоги, стверджує, що підприємству не відомо про підписання додаткової угоди №2 до договору та просить визнати її недійсною, про що подано зустрічну позовну заяву.

Міністерство промислової політики України (правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України) проти задоволення позову заперечує та просить визнати окремі положення додаткової угоди №2, а саме п.п. 2, 4, 6, 7 в частині, як такі, що частково не відповідають вимогам законодавства, суперечать інтересам держави, порушують інтереси ДП «ЛДЕЗТО» та Міністерства, а також зважаючи на те, що при вчинені такого правочину не враховано інтереси суспільства та моральні засади.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

Так, у відповідності до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.п.14.1.257 п.14.1 ст.14 ПК України, фінансова допомога може надаватись на безповоротній або поворотній основі. При цьому поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Правовою основою для отримання позики або поворотної фінансової допомоги є договір позики.

Як визначено ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1). Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором (ч.2). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3).

Як встановлено ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Як вже зазначалось, у зустрічній позовній заяві ДП «ЛДЕЗТО» просить визнати додаткову угоду №2 до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги від 31.05.2006р. недійсною, оскільки в позивача за зустрічним позовом немає інформації щодо факту укладення такої додаткової угоди № 2 від 31.05.2016р., на підприємстві відсутні будь-які дані укладення такої угоди та відповідні оригінали. Також звертається увага на те, що директора ДП «ЛДЕЗТО» ОСОБА_2, ймовірний підпис якого вчинено у тексті додаткової угоди №2, звільнено наказом Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном від 23.04.2013р. №21-Д «Про звільнення ОСОБА_2.», а виконуючим обов'язків директора призначено Кострубу Тараса Миколайовича відповідно до наказу від 02.08.2013р. №48-Д (копії зазначених наказів долучено до матеріалів справи). Окрім цього, у 2008 році змінено печатку ДП «ЛДЕЗТО», яка не відповідає тому варіанту, який зазначений на Додатковій угоді №2, а також існують сумніви щодо одночасності складення тексту додаткової угоди №2 та її підписання сторонами, оскільки рамка сторінки, на якій надруковано вищевказану додаткової угоду №2 є значно ширшою за рамку сторінки, на якій надруковано первинний договір №25/04/06 від 25.04.2006р.

Надаючи оцінку доводам позивача за зустрічним позовом, суд, з врахуванням наданих учасниками судового процесу пояснень, звертає увагу на те, що ДП «ЛДЕЗТО» не обґрунтовано які саме вимоги ст.203 ЦК України не дотримано сторонами при укладені додаткової угоди №2 від 31.05.2006р., що в свою чергу дало б підстави для визнання такого правочину не дійсним в порядку, встановленому законом. Факт зміни печатки підприємства у 2008 році та зміни керівництва у 2013 році не можуть свідчити про те, що на момент укладення оспорюваної додаткової угоди у 2006 році директор ДП «ЛДЕЗТО» не володів належним обсягом повноважень для її підписання. Відсутність оригіналів документів чи відповідної інформації про укладення додаткової угоди у однієї зі сторін правочину не спростовує факту його вчинення. Також суд зазначає, що договір №25/04/06 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги укладено 25.04.2006р., а додаткову угоду №2 до нього підписано 31.05.2006р., в матеріалах справи відсутні будь-які посилання контрагентів на те, що такі правочини вчинено одночасно чи протягом одного дня.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення зустрічного позову ДП «ЛДЕЗТО» та визнання недійсною додаткової угоди №2 до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги від 31.05.2006р. - відсутні.

Водночас, Міністерством промислової політики України (правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України) подано позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в якому просить визнати частково недійсною додаткову угоду №2 від 31.05.2006р. до договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, обґрунтовуючи такі вимоги суперечністю окремих положень додаткової угоди №2 нормам чинного законодавства, порушенням інтересів ДП «ЛДЕЗТО» та Міністерства при укладенні вказаної додаткової угоди в зазначеній частині, а також невідповідністю моральним засадам.

Як вже зазначалось, у відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зміст договору, у відповідності до ч.1 ст.628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до ч.1 ст.180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства (ч.1). При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.3).

Позивач (третя особа із самостійними вимогами предмет спору) просить визнати недійсними: п.2 додаткової угоди №2, який вказує, що «у випадку, коли позичальник не повертає повну суму позики 01.10.2006, то позикодавець та позичальник дають згоду на те, що до позичальника застосовується штрафна санкція у розмірі 200 (двісті) відсотків від неповернутої суми»; п. 4 додаткової угоди №2, який вказує, що «при продовженні строку дії договору від 25.04.2006 №25/04/06 позичальник визнає заборгованість перед позикодавцем з урахуванням штрафних санкцій та зобов'язується повернути як суму позики так і штрафні санкції»; п.6 додаткової угоди №2, який вказує, що «у випадку, коли позичальник не повертає повну суму позики до 01.10.2006р. то у відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України на основну суму позики до моменту фактичного повернення коштів на вимогу позикодавця позичальник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми»; п.7 додаткової угоди №2 в частині: «...при цьому, збільшений строк позовної давності стосується позовних вимог як по відношенню до стягнення (повернення) основної суми позики, так і нарахованих відповідно до вимог даної угоди штрафних санкцій, інфляційних та трьох процентів річних», як такі що не відповідають вимогам розумності, добросовісності та справедливості, не враховують інтереси суспільства та моралі.

Суд, однак, звертає увагу на те, що позивачем (третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору) не зазначено, які саме моральні засади суспільства порушено сторонами при укладенні додаткової угоди №2 в частині, що оспорюється, та не обґрунтовано позов в цій частині.

Окрім того, не доведено належними та допустимими доказами, що при укладенні оспорюваної додаткової угоди №2, хоча б одна зі сторін такого правочину діяла з метою, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Так, як вже зазначалось, поворотна фінансова допомога за договором №25/04/06 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 25.04.2006р. надається позичальнику для використання з метою погашення заборгованості перед кредиторами, а також на інші невідкладні потреби (п.2.3). Додаткову угоду №2 до вказаного договору сторони уклали зважаючи на існування реальної загрози невиконання позичальником своїх зобов'язань по договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, а отже банкрутства позичальника, що в свою чергу зумовить значне скорочення та/або повне звільнення працівників позичальника. У п.1 вказаної додаткової угоди зазначено, що із укладенням даної угоди як позикодавець, так і позичальник переслідують мету уникнення банкрутства позичальника та збереження (дотримання) трудових прав працівників позичальника, а також забезпечення того, що грошові кошти позикодавця будуть збережені та повернуті позикодавцю.

Беручи до уваги збалансованість інтересів сторін договору, суд приходить до висновку, що положення додаткової угоди №2 відповідають як інтересам ДП «ЛДЕЗТО», як позичальника, що на момент укладення такого правочину був зацікавлений у продовженні строків виконання взятого на себе за договором зобов'язання із повернення коштів отриманої поворотної фінансової допомоги, так і ФГ «Улар», як позикодавця, оскільки встановлення відповідальності за порушення зобов'язання виступає своєрідною гарантією його належного виконання зі сторони позичальника, а відтак захищає позикодавця від можливої втрати наданих у користування коштів.

Суд звертає увагу на те, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто державне підприємство не має будь-яких привілеїв чи пільг в межах виконання зобов'язань, взятих на себе за договором, а також як самостійна юридична особа вправі на власний розсуд визначати обсяг зобов'язань, які покладаються на неї за договором.

Зазначене спростовує твердження позивача (третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору) про те, що оспорювані положення додаткової угоди №2 не відповідають меті укладення договору №25/04/06 від 25.04.2006р. про надання поворотної фінансової допомоги, а саму додаткову угоду №2 укладено ДП «ЛДЕЗТО» під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, що відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

Дискримінаційною вважає позивач (третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору) умову п.4 додаткової угоди №2 про визнання позичальником заборгованості (з врахування штрафних санкцій) та зобов'язання повернути суму позики разом із штрафними санкціями при продовженні строку дії договору №25/04/06 від 25.04.2006р.

Так, у відповідності до ст.212 ЦК України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина) (ч.1). Якщо настанню обставини недобросовісно сприяла сторона, якій це вигідно, обставина вважається такою, що не настала (ч.4).

Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження доводів позивача (третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору) про те, що такий договір укладено між сторонами саме під впливом важких обставин, хоч про це і зазначено в ньому, а ФГ «Улар», як особа, зацікавлена у простроченні боржника, своїми діями недобросовісно сприяло невиконанню ДП «ЛДЕЗТО» взятого за договором зобов'язання із повернення коштів в строк, визначений п.2.2 договору, до 03.06.2006р., внаслідок чого строк виконання зобов'язання продовжено.

Суд також відхиляє доводи позивача (третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору) про те, що оспорювані пунки додаткової угоди №2 суперечать вимогам ч.1 ст.231 ГК України та нормам Закону України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань» з огляду на таке.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно ст.230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Так, ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч.1). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3).

Суд звертає увагу на те, що Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань» встановлюється порядок та обмежуються строки нарахування такого лише такого виду неустойки як пеня, нарахування якої ані договором №25/04/06 від 25.04.2006р., ані додатковою угодою №2 від 31.05.2006р. не передбачено, що свідчить про безпідставність тверджень позивача (третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору).

Слід також зазначити, що у відповідності до ч.2 ст.231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Оскільки вказана норма закону є диспозитивною й передбачає можливість сторін змінити розмір неустойки (як штрафу, так і пені) за взаємною згодою при укладені договору, суд, беручи до уваги роз'яснення, надані Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.1 Постанови №14 від 17.12.2013р., про те, що застосування такого виду неустойки як штраф, до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, приходить до висновку, що оспорювані умови договору не порушують норми чинного законодавства, що встановлює відповідальність та регулює порядок нарахування штрафу за порушення зобов'язання.

Щодо зміни додатковою угодою №2 строків позовної давності, суд зазначає, що відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як визначено ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Така позовна давність застосовується, в тому числі, і до вимог про стягнення індексу інфляції та 3% річних. В той час як до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується, у відповідності до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік.

Як визначено ст.260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч.1). Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін (ч.2).

Водночас, ч.1 ст.259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

З огляду на вищенаведене, суд вважає збільшення, за згодою сторін в підписаній ними додатковій угоді №2, строку позовної давності, в тому числі й до вимог про стягнення штрафу, 3% річних та індексу інфляції таким, що відповідає законодавству, чинному на момент укладення такого правочину, а відтак, підстави для визнання додаткової угоди №2 в цій частині недійсною не вбачаються.

Беручи до уваги вищенаведене, зважаючи на твердження позивача (третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору) про те, що йому стало відомо про укладення оспорюваного правочину лише в ході судового розгляду справи №914/144/14, суд приходить до висновку, що позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору подано з дотриманням встановленого законом строку позовної давності, а відтак зроблена ним у позові заява про відновлення процесуального строку звернення до суду з позовом є безпідставною та задоволенню не підлягає. Окрім того, суд звертає увагу заявника на те, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

З огляду на вищенаведене, суд вважає доводи позивача (третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору) спростованими, а, відтак, позовна заява Міністерства промислової політики України (правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України) задоволенню не підлягає.

Зважаючи на те, що недійсність додаткової угоди №2 від 31.05.2006р. в ході вирішення спору не встановлено, суд зазначає таке.

Як встановлено ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні норми містяться і в Господарському кодексі України.

У відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правова норма ч.1 ст.612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Суд звертає увагу на те, що перерахування коштів поворотної фінансової допомоги в розмірі 530000,00грн. на рахунок структурного підрозділу ДП «ЛДЕЗТО» МДП «Ромгал», що не суперечить умовам договору, підтверджується копією платіжного доручення №414 від 03.05.2006р., копію якого виготовлено Відділенням ПАТ «КБ «Надра» Львівське регіональне управління, довідкою вказаної банківської установи №49/4-349 від 27.01.2014р. про те, що 03.05.2006р. такий платіж дійсно було здійснено та на рахунок ФГ «Улар» не повертався. Листом №14/13603 від 24.06.2014р. Львівське регіональне відділення ПАТ «ВіЕс Банк», в якому відкрито рахунок МДП «Ромгал», на який, як вбачається з реквізитів вищезазначеного платіжного доручення перераховано кошти поворотної фінансової допомоги, повідомлено про неможливість надання інформації про рух коштів по рахунку вказаного структурного підрозділу у зв'язку із закінченням терміну зберігання документів згідно Переліку документів, що утворюються в діяльності НБУ та банків України із зазначенням строків зберігання, затвердженого постановою Правління НБУ №601 від 08.12.2004р.

Посилання Міністерства промислової політики України (правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України) на те, що такі зобов'язання не відображено у фінансовому плані ДП «ЛДЕЗТО» на 2006 рік в графі довгострокових зобов'язань, що свідчить, на його думку, про ненадання фінансової допомоги, є безпідставним, оскільки, зобов'язання із повернення коштів поворотної фінансової допомоги, зважаючи на встановлений договором строк виконання, є короткостроковим. Окрім того відсутні будь-які інші докази, зокрема, баланс підприємства, фінансовий звіт за результатами його діяльності тощо, які би належним чином спростовували факт надання поворотної фінансової вимоги.

Не зважаючи на те, що ФГ «Улар» належним чином виконав взяті на себе за договором зобов'язання із надання коштів поворотної фінансової допомоги, в матеріалах справи, однак, відсутні докази, які би свідчили про повернення таких коштів ДП «ЛДЕЗТО» у встановленому договором та додатковою угодою №2 порядку та строки.

З огляду на таке, позовна вимога ФГ «Улар» про стягнення 530000,00грн. основного боргу (коштів поворотної фінансової вимоги) є обґрунтованою матеріалами справи та підлягає до задоволення.

Судом встановлено, про що зазначено вище, що встановлений у п.2 додаткової угоди №2 розмір неустойки (штрафу) не суперечить та не порушує норми чинного законодавства. Відтак, перевіривши підставність та правильність проведених позивачем за первісним позовом розрахунків, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення 1060000,00грн. штрафу підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення 114305,00грн. 3% річних та 487600,00грн. індексу інфляції, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Безпідставними є твердження третьої особи про те, що сторонами у п.5 додаткової угоди №2 погоджено, що на основну суму заборгованості проценти за весь час користування позикою не нараховуються, а відтак визначено інший розмір процентів, аніж встановлено ст.625 ЦК України. Безпроцентний характер поворотної фінансової допомоги, визначений договором, не впливає на можливість проведення нарахувань в порядку та на умовах, визначених вказаною законодавчою нормою.

Суд звертає увагу на роз'яснення, надані Пленумом Вищого господарського суду України у Постанові №14 від 17.12.2013р. Так, сплата трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті (п.п. 3.1, 4.1).

Право на нарахування 3% річних та індексу інфляції виникає у кредитора з моменту прострочення боржника на підставі норми закону прямої дії, не зважаючи на те чи такі положення зафіксовані в укладеному сторонами договорі.

Крім того, слід звернути увагу на те, що норма ст.1050 ЦК України є спеціальною для договору позики який укладено між сторонами по даній справі і визначає наслідки порушення договору позичальником - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суд, беручи до уваги вищенаведене та проаналізувавши долучений до матеріалів справи розрахунок позовних вимог в цій частині, приходить до висновку про підставність позову та необхідність його задоволення.

Згідно з ч.1 ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що первісний позов ФГ «Улар» підлягає до задоволення в повному обсязі, зважаючи на те, що позовні вимоги підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем, в той же час як зустрічний позов ДП «ЛДЕЗТО» та позов Міністерства промислової політики України (правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України) задоволенню не підлягають зважаючи на недоведеність зазначених у них підстав.

При прийнятті вказаного рішення судом враховано, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач - ДП «ЛДЕЗТО» з 26.05.2014р. перебуває в стані припинення, однак, на момент винесення судового рішення запис про припинення юридичної особи до вказаного Державного реєстру не внесено.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, витрати зі сплати судового збору за розгляд господарським судом первісного позову в розмірі 43838,10грн. слід покласти на відповідача - ДП «ЛДЕЗТО», а витрати зі сплати судового збору за зустрічним позовом та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - на осіб, що їх подали.

Керуючись ст.ст. 22, 26, 33, 34, 43, 49, 60, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Первісний позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Львівський дослідно-експерементальний завод технологічного обладнання» (м.Львів, вул.Зелена, буд.115 Б; ) на користь Фермерського господарства «Улар» (Львівська область, Пустомитівський район, с.Семенівка; ) 530000,00грн. основного боргу (поворотної фінансової допомоги), 1060000,00грн. штрафу, 114305,00 3% річних, 487600,00грн. індексу інфляції та 43838,10грн. судового збору.

3. Наказ видати у відповідності до ст.116 ГПК України.

4. У задоволенні зустрічного позову Державного підприємства «Львівський дослідно-експерементальний завод технологічного обладнання» - відмовити.

5. У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України - відмовити.

6. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 17.05.2017р.

Головуючий суддя Щигельська О.І.

Суддя Гоменюк З.П.

Суддя Ділай У.І.