КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. Справа№ 910/20157/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Баранця О.М.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Вінницькій О.В.

За участю представників:

від позивача: Романенко Ю.М. - представник за довіреністю № 1.4-24/192 від 10.01.2017

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного підприємства «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості»

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2017

у справі № 910/20157/16 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Державного підприємства «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт-ЛП»

про стягнення суми заборгованості 20 391,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 19 667,30 грн. за виконані за договором виконання робіт з експертизи документів № 186/е/р791 від 21.12.2015, але неоплачені роботи, інфляційних втрат в сумі 362,03 грн. та 3 % річних в сумі 361,77 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2017, повний текст якого складений 06.03.2017, у справі № 910/20157/16 у позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що:

- нормативно обґрунтовуючи вимоги, позивач посилався на ст. 854 ЦК України, що регулює відносини з підряду, проте дослідивши правову природу відносин, що склалися між сторонами, суд дійшов висновку, що укладений між позивачем та відповідачем договір за цивільно-правовими ознаками є договором послуг, а відтак, при зверненні з позовною заявою до суду позивачем мали бути застосовані положення 63 розділу ЦК України, що регулює відносини з договору послуг;

- згідно з п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Відтак, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Господарським процесуальним кодексом України не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку;

- за правилами п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви;

- враховуючи, що відповідно до матеріалів справи позивачем заяви про зміну підстав позову в порядку ст. 22 ГПК України до суду подано не було, клопотань про вихід за межі позовних вимог від заінтересованих сторін до суду не надходило, суд обмежений у праві вийти за межі позовних вимог в частині зміни підстав позову, тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором на виконання робіт з експертизи документів №186/е/р791 від 21.12.2015 в розмірі 19 667,30 грн. не підлягають задоволенню, оскільки суду не надано права самостійно виходити за межі позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державне підприємство «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/20157/16 від 01.03.2017 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що спірне рішення ухвалено з порушенням вимог чинного законодавства України, суд першої інстанції не у повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, а також невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права.

В обґрунтування вказаної позиції відповідач послався на те, що суд першої інстанції вийшов за межі встановленого процесуального строку розгляду справи та на те, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що спірний договір за своєю правовою природою є договором виконання робіт.

Також апелянт послався на обставини, що й при зверненні до суду з цим позовом, а саме на те, що відповідач, в порушення умові спірного договору, своєчасно та в повному обсязі не виконав всій обов'язок по оплати виконаних позивачем робіт.

Ухвалою від 05.04.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Баранець О.М., Пашкіна С.А., відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Державного підприємства «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Розпорядженням № 09-53/1617/17 від 21.04.2017, у зв`язку з перебуванням судді Пашкіної С.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/20157/16.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.04.2017 справа № 910/20157/16 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Баранець О.М., Сітайло Л.Г

Ухвалою від 21.04.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Баранець О.М., Сітайло Л.Г. апеляційну скаргу Державного підприємства «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 у справі № 910/20157/16 прийнято до свого провадження.

Відповідач представників в жодне судове засідання не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представники позивача апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

21.12.2015 позивач як виконавець та відповідач як замовник уклали договір на виконання робіт з експертизи документів № 186/е/р791 (далі Договір) (а.с. 15-16), в п. 1.1 якого погодили, що позивач бере на себе зобов'язання впродовж строку дії Договору своїм інженерно-технічним персоналом виконувати роботи, а саме проводити експертизу наданих відповідачем для реєстрації у Системі сертифікації УкрСЕПРО документів.

В п. 4.1 Договору сторони погодили, що ціна Договору становить 200 000 грн.

Згідно з п. 4.2 Договору ціна Договору визначена Протоколом узгодження договірної ціни (Додаток № 1 до Договору, який є його невід'ємною частиною), в якому наведено ціну кожного виду робіт, передбачених в п. 1.1 Договору.

Сторонами підписаний Протокол узгодження договірної ціни (Додаток № 1 до Договору) (а.с. 17), в якому встановлені ціни на кожний вид робіт, які можуть бути виконанні за Договором.

Під час дії Договору його ціна може бути змінена як в сторону збільшення, так і в сторону зменшення. Дані зміни оформлюються Додаткової угодою до Договору (п. 4.3).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач послався на те, що відповідач свої обв'язки по оплати виконаних за Договором робіт виконував несвоєчасно та не у повному обсязі, в зв'язку з чим станом на дату звернення до суду у відповідача утворилась заборгованість щодо оплати послуг в сумі 19 667,30 грн.

Суд першої інстанції у задоволенні вказаних позовних вимог відмовив у повному обсязі, з чим колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний Договір за своєю правовою природою є саме договором надання послуг, проте вважає помилковим висновок про те, що надання судом іншої правової оцінки відносинам сторін, з посиланням на інші норми закону, ніж зазначив позивач у позові, за своєю правовою природою є зміною підстав позову або виходом за межі позовних вимог, адже підставою позову у спірному випадку є неналежне виконання відповідачем своїх договірних обов'язків.

Щодо позовних вимог про стягнення основного боргу слід зазначити таке.

В позовній заяві позивач зазначає про те, що відповідач не оплатив послуги, надані в лютому - липні 2016 року.

За умовами Договору:

- по закінченню кожного календарного місяця позивач надає відповідачу Акт приймання-передачі виконаних робіт, який відповідач протягом 5-ти календарних днів з моменту його отримання підписує, належно засвідчує та повертає позивачу, або надає мотивовану відповідь (п. 3.3);

- якщо протягом 5-ти робочих днів відповідач не надає зауважень чи претензій до виконаних робіт то позивач вважає роботи прийнятими (п. 3.4).

На підтвердження факту надання робіт протягом спірного періоду позивачем до матеріалів справи долучені:

- копії підписаних повноважними представниками сторін та скріплених їх печатками актів приймання-передачі виконаних робіт № 90 від 29.02.2016 на суму 7 214,40 грн., № 92 від 31.03.2016 на суму 3 060 грн., № 93 від 29.04.2016 на суму 5 025,60 грн., № 89 від 31.05.2016 на суму 5 832 грн. (а.с. 18-20). Загальна сума таких актів становить 21 132 грн.;

- копії не підписаних представником відповідача та не скріплених його печаткою актів приймання-передачі виконаних робіт від 30.06.2016 на суму 266,40 грн. та від 29.07.2016 на суму 28,80 грн. (а.с. 56-57). Загальна сума таких актів становить 295,20 грн., а період надання таких послуг червень - липень 2016 року.

З відзиву (а.с. 58-60) відповідача слідує, що проти надання позивачем послуг на загальну суму 21 132 грн., тобто тих, які підтверджені підписаними обома сторонами актами, відповідач не заперечує, проте зазначає, що у червні - липні 2016 року ним послуг у позивача замовлено не було.

Щодо послуг наданих у червні - липні 2016 року на загальну суму 295,20 грн. слід зазначити таке.

Зі змісту п.п. 3.3, 3.4 Договору слідує, що позивач зобов'язаний по закінченню кожного календарного місяця скласти відповідний акт приймання-передачі виконаних робіт та направити його для підписання відповідачеві, який, в свою чергу, протягом 5-ти календарних днів з моменту його отримання підписує, належно засвідчує та повертає позивачу, або надає мотивовану відповідь, а у випадку ненадання відповідачем протягом 5-ти робочих днів зауважень чи претензій до виконаних робіт вони є прийнятими.

Позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції на доказ направлення актів приймання-передачі виконаних робіт за квітень-липень 2016 року надано лише роздруківку електронного листа (а.с. 112), датованого 15.08.2016, направленого з адреси на адресу , в якому відправник зазначає про те, що до цього часу він не отримав акти за червень та липень 2016, з огляду на що відсилає їх повторно, просить підписати, поставити печатки та вислати позивачу.

Водночас матеріали справи не містять як доказів того, що адреса належить позивачу (жодних посилань на це не містить й офіційний сайт позивача http://uas.org.ua/ua/kontakti/ - примітка суду), так і доказів того, що адреса належить відповідачу. Так само, матеріали справи не містять й доказів того, що сторони погодили у письмовому порядку можливість передачі актів для підписання у такий спосіб.

Ухвалою від 21.04.2017 колегією суддів у позивача, серед іншого, було витребувано належні докази направлення відповідачу для підписання за допомогою поштових відправлень та/або кур'єрської пошти та/або в інший, погоджений сторонами спосіб актів приймання-передачі виконаних робіт від 30.06.2016 на суму 266,40 грн. та від 29.07.2016 на суму 28,80 грн.

04.05.2017 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшли письмові пояснення від 04.05.2017, в яких він зазначає про те, що направлення відповідачу актів приймання-передачі виконаних робіт за допомогою засобів електронного зв'язку є звичаєм ділового обороту, оскільки у такий спосіб відправка здійснювалась неодноразово та тривало в період дії Договору та про те, що відповідач не оспорює отримання таких актів за попередні періоди.

Проте позивачем не було надано жодного доказу направлення протягом дії Договору з адреси на адресу всіх підписаних сторонами актів приймання-передачі виконаних робіт.

За таких обставин, колегія суддів вважає недоведеним позивачем, що направлення відповідачу актів приймання-передачі виконаних робіт за допомогою засобів електронного зв'язку з адреси на адресу є звичаєм ділового обороту, який склався між сторонами.

Додані позивачем до письмових пояснень від 04.05.2017 на доказ направлення відповідачу актів приймання-передачі виконаних робіт копії реєстрів поштових відправлень на 16 аркушах також не можуть вважатися належними доказами направлення відповідачу для підписання актів приймання-передачі виконаних робіт від 30.06.2016 на суму 266,40 грн. та від 29.07.2016 на суму 28,80 грн., оскільки надані позивачем «відомості на просту письмову кореспонденцію, оплачену з використання відбитків державного знака маркувальної машини» свідчать лише про прийняття відділенням зв'язку до пересилання певної кількості простої кореспонденції, проте не конкретизує, кому саме та за якими адресами вказану кореспонденції було направлено (Інструкція з використання маркувальних машин, затверджена наказом Міністерства інфраструктури України 03.02.2014 № 71 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.02.2014 за № 339/25116), в той час як згідно з наданими позивачем реєстрами (вказані реєстри містяться на зворотних аркушах вищезгаданих відомостей - примітка суду) відповідачу 07.07.2016, 29.07.2016, 22.09.2016, 27.10.2016, 24.11.2016, 23.12.2016, 30.01.2017, 02.03.2017, 23.03.2017 та 26.04.2017 направлялись не акти, а рахунки, в той час як у вказаних реєстрах не міститься жодних відомостей про номер, дату, суму та підставу виставлення рахунку.

Крім того, вищезгаданою ухвалою від 21.04.2017 колегією суддів у позивача, серед іншого, було витребувано письмові пояснення з наданням відповідних доказів щодо того, які саме роботи за Договором виконав позивач у червні та липні 2016 року, вартість яких згідно з актами від 30.06.2016 та від 29.07.2016 дорівнює 266,40 грн. та 28,80 грн. відповідно.

Щодо вказаних обставин позивач у поясненнях від 04.05.2017 зазначив про те, що відповідно до інформації з Державного реєстру системи сертифікації, за заявками, які надійшли від відповідача в електронному вигляді, було зареєстровано 11 сертифікатів відповідності на продукцію та внесено в базу інформацію щодо анулювання 4-х сертифікатів на систему управління якістю за періоди з 20.05.2016 по 19.06.2016 та з 20.06.2016 по 19.07.2017.

Проте, з вказаної інформації слідує, що 11 сертифікатів відповідності були зареєстровані в травні 2016 року, тобто у той період, за який акти виконаних робіт сторонами підписані, в той час як у червні 2016 року було лише анульовано 4 сертифікати.

Крім того, надана позивачем Інформація з реєстру засвідчена лише позивачем, в той час як ведення Реєстру державної системи сертифікації покладено на Мінекономрозвитку (Порядок ведення Реєстру державної системи сертифікації затверджений наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 20.07.2016 № 1195 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України

15.08.2016 за № 1137/29267).

Слід зазначити і про те, що позивачем не надано й доказів того, що експертизу документів, які були подані для проведення вказаних реєстрацій та анулювань, проводив саме позивач за укладеним з відповідачем Договором.

Жодних доказів надання послуг відповідачу за Договором в липні 2016 року позивачем надано не було.

Отже, враховуючи недоведення позивачем факту своєчасного направлення відповідачу актів приймання-передачі наданих у червні - липні 2016 року за умовами Договору послуг на загальну суму 295,20 грн. та ненадання відповідачем заперечень щодо вказаний послуг в обумовлений Договором термін, а також заперечення відповідача щодо факту надання таких послуг під час розгляду справи, з огляду на надані позивачем на підтвердження факту надавання таких послуг та досліджені судом докази, колегія суддів вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено надання у червні - липні 2016 року відповідачу за умовами Договору послуг на загальну суму 295,20 грн.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення основного боргу на загальну суму 295,20 грн. задоволенню не підлягають.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму основного боргу за надані у червні - липні 2016 року послуги, також не підлягають задоволенню, оскільки вони не сформульовані як самостійні, не містять окремого обґрунтування і доказів, а є правовим наслідком стягнення основного боргу, а тому, за відсутності підстав для такого, не можуть бути задоволені.

Щодо позовних вимог про стягнення основного боргу за надані у лютому - травні 2016 року послуги слід зазначити таке.

Як слідує з матеріалів справи, загальна сума підписаних протягом вказаного періоду актів приймання-передачі виконаних робіт становить 21 132 грн. (акти № 90 від 29.02.2016 на суму 7 214,40 грн., № 92 від 31.03.2016 на суму 3 060 грн., № 93 від 29.04.2016 на суму 5 025,60 грн., № 89 від 31.05.2016 на суму 5 832 грн.).

Водночас позивач при зверненні до суду з цим позовом зазначає, що частину заборгованості в сумі 1 759,90 грн. за актом № 90 від 29.02.2016 відповідач сплатив 29.06.2016.

На підтвердження факту оплати вказаної суми позивачем надано оригінал платіжного доручення № 518 від 29.06.2016 на суму 2 500 грн.

За твердженням позивача, частину зі сплачених відповідачем 2 500 грн., а саме 740,10 грн. було позивачем зараховано в рахунок оплати наданих в січні 2016 року послуг, а решта - в сумі 1 759,90 грн. - в рахунок оплати послуг, наданих в лютому 2016 року.

На підтвердження факту надання відповідачу за умовами Договору в січні 2016 року послуг позивачем до матеріалів справи долучено копію акту приймання-передачі виконаних робіт № 92 від 29.01.2016 на суму 8 560,80 грн. Вказаний акт підписаний обома сторонами та скріплений відбитками печаток сторін, а відтак, визнається судом належним доказом надання послуг і зарахування коштів в рахунок його оплати є правомірним.

Отже, неоплаченими з наданих у лютому - травні 2016 року станом на дату звернення до суду з цим позовом залишили послуги на загальну суму 19 372,10 грн.

Водночас, як слідує з матеріалів справи, вказану суму відповідач сплатив позивачу 28.11.2016, тобто після звернення до суду з цим позовом, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції № 0.0.660628162.1 від 28.11.2016 (а.с. 101) та не заперечується позивачем.

Пунктом 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно з п. 4.4. вказаної Постанови, господарський суд припиняє провадження у справі в зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на вищевикладене, провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 19 372,10 грн. за послуги, надані у лютому - травні 2016 року підлягає припиненню з підстав п. 1-1 ст. 80 ГПК України, згідно з яким господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на основний борг, в сумі 19 372,10 грн. за послуги, надані у лютому - травні 2016 року, слід зазначити таке.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, для вирішення по суті спору в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних слід встановити, чи допустив відповідач порушення строку виконання зобов'язання щодо оплати послуг, наданих у лютому - травні 2016 року.

За умовами Договору:

- на початок кожного календарного місяця відповідач здійснює 100% авансовий платіж, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача, на підставі виставленого позивачем рахунку-фактури (п. 4.4);

- рахунок-фактура виставляється позивачем виходячи з ціни виконаних для відповідача робіт у попередньому місяці (п. 4.5);

- за відсутності передоплати (після виставлення позивачем рахунку-фактури) позивач може не виконувати роботи за Договором до надходження належних авансових платежів (п. 4.6);

- якщо ціна фактично виконаних робіт перевищить сплачений аванс, то відповідача на підставі повторно виставленого позивачем рахунку сплачує йому суму залишку, після чого позивач продовжить виконання робіт у цьому поточному місяці (п. 4.7).

В наданих позивачем у письмових поясненнях від 04.05.2017 він зазначив про те, що «у зв'язку з складною фінансовою ситуацією відповідача та на прохання його керівника, оплата за виконані роботи фактично здійснювалась останнім після підписання Акту приймання-передачі виконаних робіт.».

Водночас, як було встановлено судом, згідно з наданими позивачем реєстрами, відповідачу 11.05.2016, 06.06.2016, 07.07.2016, 29.07.2016, 22.09.2016, 27.10.2016, 24.11.2016, 23.12.2016, 30.01.2017, 02.03.2017, 23.03.2017 та 26.04.2017 направлялись рахунки, проте у вказаних реєстрах не міститься жодних відомостей про номер, дату, суму та підставу виставлення рахунку, а відтак, вказані документи не можуть вважатися належними доказами виставлення та направлення позивачем відповідачу відповідних рахунків-фактур.

Слід зазначити і про те, що позивачем не надано й самих рахунків, які ним направлялись відповідачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 613 ЦК України, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Проте частина перша вказаної статті Кодексу надає поняття прострочення кредитора. Так, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Отже, треба встановити, чи виникли у відповідача труднощі в виконанні ним свого зобов'язання з оплати спірних послуг внаслідок ненадання йому позивачем обумовленого Договором рахунку-фактури на їх оплату.

Як вбачається з матеріалів справи, обсяги послуг та їх вартість погоджені сторонами у Протоколі погодження договірної ціни (Додаток № 1 до Договору).

Вартість послуг, наданих протягом окремо визначеного місяця, погоджена сторонами у відповідних актах приймання-передачі виконаних робіт.

В розділі 9. Адреси та реквізити сторін Договору вказаний рахунок позивача № 1524 у філії АТ «Укрексімбанк» м Київ, МФО 380333.

Саме за цими платіжними реквізитами позивача відповідач і сплатив заборгованість під час розгляду цієї справи в суді, тобто труднощі у виконанні договірних зобов'язань у відповідач були відсутні.

У відзиві на позов відповідач зазначає про те, що неоплата ним спірних послуг, обумовлена тим, що у червні 2016 року відбулась зміна учасників відповідача та, як наслідок, призначення нового керівництва, яке не отримало від старого керівництва документів на підтвердження наявності спірної заборгованості у зв'язку зі знищенням таких документів старим керівництвом.

Водночас зміна учасників та/або керівництва юридичної особи, а також недосконале ведення бухгалтерського обліку, в тому числі і знищення відповідних первинних бухгалтерських документів не може вважатися підставою для продовження строків виконання своїх обов'язків по оплаті отриманих послуг.

З огляду на вищевикладене, на думку колегії суддів, відсутні правові підстави вважати, що мале місце таке прострочення позивача як кредитора в розумінні норм ст. 613 ЦК України, до виконання якого відповідач в порядку ч. 2 ст. 613 ЦК України мав право відстрочити своє зобов'язання з оплати послуг.

Правову позицію, що невиставлення рахунку-фактури не можна вважати простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України, а також що ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України, оскільки не є обумовленою сторонами обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні, висловив Верховний Суд України в постанові від 29.09.2009 у справі № 37/405.

Отже, наявність у позивача договірного зобов'язання виписати рахунок-фактуру відповідачу як умови оплати останнім наданих позивачем послуг не може братися судом до уваги при вирішенні спору про стягнення з нього на користь позивача суми основного боргу, оскільки факт відсутності такого документу в цьому конкретному випадку не заважав відповідачу виконати договірне зобов'язання з оплати послуг.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідач з дати підписання відповідних актів приймання-передачі виконаних робіт (№ 90 від 29.02.2016, № 92 від 31.03.2016, № 93 від 29.04.2016 та № 89 від 31.05.2016) мав у своєму розпорядженні всі необхідні для здійснення платежів за послуги, надані у лютому - травні 2016 року, реквізити, і відсутність рахунків-фактур не заважала йому це зробити, а відтак, обов'язок по оплаті таких послуг вважається простроченим з дня наступного після дати підписання таких актів.

При зверненні до суду з цим позовом позивач нараховує 3 % річних та інфляційні втрати:

- за актом приймання передачі виконаних робіт № 90 від 29.02.2016 (з врахуванням часткової оплати) на суму 5 454,50 грн. за період з 29.06.2016 по 01.01.2017 в сумі 83,61 грн. та 75,99 грн. відповідно ;

- за актом приймання передачі виконаних робіт № 92 від 31.03.2016 на суму 3 060 грн. за період з 01.04.2016 по 01.01.2017 в сумі 69,23 грн. та 148 грн. відповідно;

- за актом приймання передачі виконаних робіт № 93 від 29.04.2016 на суму 5 025,60 грн. за період з 30.04.2016 по 01.01.2017 в сумі 101,74 грн. та 64,91 грн. відповідно;

- за актом приймання передачі виконаних робіт № 89 від 31.05.2016 на суму 5 832 грн. за період з 01.06.2016 по 01.01.2017 в сумі 102,78 грн. та 69,42 грн. відповідно.

Отже, позивач при зверненні до суду визначає загальну суму заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на основний борг в сумі 19 372,10 грн. за послуги, надані у лютому - травні 2016 року, в сумі 358,32 грн. та 357,36 грн. відповідно.

При цьому кінцевою датою періоду нарахування є 01.01.2017.

Проте до суду з цим позовом позивач звернувся 30.11.2016, а відтак, нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період з 30.11.2016 по 01.01.2017 року з врахуванням приписів ст. 1 ГПК України, згідно з якою підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, не ґрунтується на приписах закону.

За таких обставин, позивач має право на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на основний борг в сумі 19 372,10 грн. за послуги, надані у лютому - травні 2016 року, в сумі 1 275,86 грн. та 304,95 грн. відповідно (відповідний розрахунок позивачем додано до письмових пояснень від 04.05.2017).

Враховуючи заявлені до стягнення суми 3 % річних та інфляційних втрат та те, що з заявами про зміну позовних вимог, зокрема в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, позивач до суду не звертався, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на основний борг в сумі 19 372,10 грн. за послуги, надані у лютому - травні 2016 року, підлягають частковому задоволенню:

- позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 358,32 грн. (тобто в сумі, заявленій позивачем у позові - примітка суду);

- позовні вимоги про стягнення 3 % річних підлягають частковому задоволенню за розрахунком позивача, доданим до письмових пояснень від 04.05.2017, в сумі 304,95 грн.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце неправильне застосування норм процесуального права, а також неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 у справі № 910/20157/16 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позов задовольняється частково, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати в сумі 358,32 грн. та 3 % річних в сумі 304,95 грн., провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 19 372,10 грн. підлягає припиненню з підстав п. 1-1 ст. 80 ГПК України, в задоволенні решти позовних вимог відмовляється.

З огляду на підстави скасування рішення суду першої інстанції, а також враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Державного підприємства «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» задовольняється частково.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судові витрати позивача за подачу позову та звернення з апеляційною скаргою покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та з врахуванням суми заборгованості, які існувала станом на дату звернення до суду з цим позовом.

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 у справі № 910/20157/16 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 у справі № 910/20157/16 скасувати і прийняти нове рішення.

3. Позов задовольнити частково.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт-ЛП» (01014, м. Київ, вул. Петра Болбочана, 4-А, приміщення 1, ідентифікаційний код 38100229) на користь Державного підприємства «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (03115, м. Київ, вул. Святошинська, 2, ідентифікаційний код 32595752) інфляційні втрати в сумі 358 (триста п'ятдесят вісім) грн. 32 коп., 3 % річних в сумі 304 (триста чотири) грн. 95 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 353 (одна тисяча триста п'ятдесят три) грн. 30 коп.

5. Провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 19 372,10 грн. припинити.

6. В решті позову відмовити.

7. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт-ЛП» (01014, м. Київ, вул. Петра Болбочана, 4-А, приміщення 1, ідентифікаційний код 38100229) на користь Державного підприємства «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (03115, м. Київ, вул. Святошинська, 2, ідентифікаційний код 32595752) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн. 63 коп.

9. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

10. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/20157/16.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді О.М. Баранець

Л.Г. Сітайло