ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25 травня 2017 р. Справа № 903/229/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача: Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради

про витребування майна з чужого незаконного володіння

Суддя Костюк С.В

при секретарі Коритан Л.Ю.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1-підприємець, ОСОБА_2, дов. від 26.01.2017 року

від відповідача: Данелюк А. Я., дов. № 27-10/575 від 04.04.2017 року

Права та обов'язки учасникам судового процесу роз'яснені відповідно до ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Клопотання про фіксацію судового процесу технічними засобами не поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Суть: Позивач - ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради про витребування з незаконного володіння відповідача торгового кіоску НОМЕР_2, що був демонтований з території АДРЕСА_1 та належить позивачу на праві власності.

Обґрунтовуючи свою вимоги зазначає, що на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 138-1 від 01.03.2007 року департаментом підприємництва відділу розвитку підприємництва Луцької міської ради йому було надано дозвіл № НОМЕР_3 від 01.03.2007 року на розміщення об'єкта торгівлі. 20.12.2007 року між ФОП ОСОБА_1 та ПрАТ "ВОПАС" було укладено договір № 37-2008 на надання послуг по обслуговуванню кіоску НОМЕР_2, що знаходиться на території автостанції №1 м.Луцьк. Згідно рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 620-12 від 07.10.2016 року зобов'язано ФОП ОСОБА_1, протягом 7 днів з дати ухвалення даного рішення, демонтувати тимчасову споруду, що розташована без відповідних правовстановлюючих та дозвільних документів та відновити благоустрій території; у разі невиконання позивачем даного рішення, департаменту муніципальної поліції доручено провести демонтаж тимчасової споруди у встановлений законом спосіб та метод.

Вказує, що 28.10.2016 року працівниками департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради було демонтовано торговий кіоск за адресою АДРЕСА_1, при цьому було пошкоджено кіоск і товар, який в ньому знаходився.

02.11.2016 року, на підставі заяви ФОП ОСОБА_1 та оплати послуг демонтажу та зберігання, торговий кіоск було повернуто, а 10.11.2016 року повторно демонтовану дану тимчасову споруду.

Зазначає, що ухвалою Луцького міського суду Волинської області від 27.01.2017 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову по справі № 161/16132/16-а за позовом ФОП ОСОБА_1 до виконавчого комітету Луцької міської ради, зупинено дію рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 620-12 від 07.10.2016 року та заборонено департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради здійснювати демонтаж тимчасової споруди по АДРЕСА_1.

При правовому обґрунтуванні заявленої позовної вимоги посилається на норми ст. ст. 316, 317, 387, 391 ЦК України, Закон України "Про благоустрій населених пунктів" та Правила благоустрою м.Луцька, як судову практику Постанову ВГСУ від 22.02.2017 року.

Підприємець ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні та поясненні № 27.2-3/58 від 05.04.2017 року просить відмовити в задоволені позовної заяви вказуючи, що твердження позивача, про те, що торговий кіоск розміщений на законних підставах, а саме на підставі дозволу № НОМЕР_3 виданого відповідно до рішення виконавчого комітету від 01.03.2007 року № 138-1, суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки рішенням Луцької міської ради від 04.07.2007 року № 15/17 "Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2006 року № 9/22 "Про збір за видачу дозволу на розміщення об'єктів торгівлі та сфери послуг в м.Луцьку" та від 12.03.2010 року № 54/1 "Про втрату чинності рішення Луцької міської ради від 15.10.2008 року № 31/16 "Про дозвіл на розміщення на території об'єктів благоустрою будівель і споруд соціально-культурного, побутового, торговельного та іншого призначення" такі документи, як дозвіл на розміщення об'єктів благоустрою будівель і споруд соціально-культурного, побутового, торговельного та іншого призначення відмінені.

Постановою Луцького міськрайонного суду від 09.02.2017 року у справі № 161/16132/16-а відмовлено ФОП ОСОБА_1 до виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання недійсним рішення № 620/12 від 07.10.2016 року, дана постанова оскаржена підприємцем до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Позивач, зловживаючи своїми правами, після демонтажу тимчасової споруди розмістив її на попередньому місці, що підтверджено протоколом демонтажу № 0122-16 від 28.10.2016 року та 10.11.2016 року № 0126-16, рапортами інспекторів департаменту від 28.10.2016 року, 02.11.2016 року, 10.11.2016 року.

Посилаючись на норми Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні" зазначає, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить організація благоустрою населених пунктів; містобудівною документацією м.Луцька не визначено розміщення кіосків, в т.ч. за адресою АДРЕСА_1, тому розміщення кіоску на об'єкті благоустрою міста суперечить п. 4 ст.15 Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Також зазначає, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, на якій знаходиться кіоск, в зв'язку з чим відсутні правові підстави для використання даної земельної ділянки; також позивач не звертався до управління містобудування та архітектури Луцької міської ради за отриманням паспорту прив'язки всупереч вимог Правил розміщення та функціонування тимчасових споруд для проведення підприємницької діяльності на території міста, затверджених рішенням виконавчого комітету № 528-1 від 02.08.2012 року.

Згідно п.9.3.5 Правил благоустрою міста Луцька, затверджених рішенням Луцької міської ради № 44/2 від 29.07.2009 року, малі архітектурні форми та тимчасові споруди, які розміщені (встановлені або збудовані) без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації, з відхиленням від проекту, вважаються самочинно розміщеними, а використання земельної ділянки під ці споруди класифікується, як самовільне зайняття/захоплення землі.

При виконанні рішення виконавчого комітету при демонтажі тимчасової споруди на АДРЕСА_1, Департамент муніципальної поліції Луцької міської ради діяв в межах наданих повноважень та у спосіб передбачений законом, а саме, позивача було належним чином повідомлено про демонтаж споруди згідно рішення № 620-12, а оскільки не було добровільно виконано дане рішення, проведено демонтаж в порядку встановленому п.9.4 Правил благоустрою міста Луцька.

Як слідує з матеріалів справи, пояснень сторін, 15.03.2006 року, згідно договору купівлі-продажу, позивачем було придбано у власність малу архітектурну форму - торговий кіоск НОМЕР_2, що знаходиться на території АДРЕСА_1 (а.с.8).

01.03.2007 року позивачу департаментом підприємництва відділу розвитку підприємництва Луцької міської ради було надано дозвіл № НОМЕР_3 на розміщення об'єкта торгівлі (а.с.12).

20.12.2007 року між ФОП ОСОБА_1 (Наймач) та ПрАТ «ВОПАС» (Власник) було укладено договір № 37-2008 по обслуговуванню кіоску, що знаходиться на території АВ Луцьк під НОМЕР_2(а.с.9-10).

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 620-12 від 07.10.2016 року зобов'язано позивача демонтувати тимчасову споруду, що розташована без відповідних правовстановлюючих та дозвільних документів на вул.Конікіна,39а та відновити благоустрій території (а.с.11).

Пунктом 3 даного рішення передбачено, що у разі невиконання фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 пункту 1 цього рішення департаменту муніципальної поліції міської ради демонтувати тимчасову споруду в законом встановлений спосіб та метод.

28.10.2016 року працівниками Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради було здійснено демонтаж тимчасової споруди, яка належить на праві власності позивачу.

02.11.2016 року після оплати послуг демонтажу та зберігання, було повернуто позивачу торговий кіоск. Однак, 10.11.2016 року працівниками Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради повторно демонтовано торговий кіоск.

13.02.2017 року Департаментом муніципальної поліції Луцької міської ради, листом № 27.5-10/11 адресованим Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 повідомлено про неможливість повернення торгового кіоску за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 14).

На запит підприємця Луцька міська рада в листі від 10.05.2017 року № 0-26/166 повідомила, що торговий кіоск було демонтовано згідно рішення № 620-12 від 07.10.2016 року та повернуто 02.11.2016 року на підставі заяви та оплати послуг демонтажу та зберігання в сумі 4625,33 грн., згідно рахунку-фактури № 536 від 31.10.2016 року (а.с.15).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що спір у справі виник у зв'язку з відмовою Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради повернути належне Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на праві власності майно - кіоск.

Дії відповідача по утриманню майна позивача вважає безпідставними, а тому є підстави для вимоги про витребування кіоску з чужого незаконного володіння згідно заявленого позову.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимога позивача підлягає задоволенню з врахуванням наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частинами першою та другою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності до статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями частин першої та другої статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, власник вправі вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння, а також належного йому майна, придбаного володільцем від особи, яка не мала права його відчужувати. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

У п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних ї кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 7 лютого 2014 р. № 5 роз'яснено порядок застосування норми матеріального права ст. 387 ЦК України, а саме застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Право власності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на тимчасову споруду - кіоск підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами; факт знаходження спірного майна у відповідача також встановлено матеріалами справи.

Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Таким чином, судом встановлено, що незважаючи на приписи статті 321 Цивільного кодексу України, відповідач безпідставно утримує у себе демонтований кіоск, що належить позивачеві на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 15.03.2006 року.

Приймаючи до уваги, що за приписам ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 09.02.2017 року у справі № 161/16132/16-а, на яке посилається відповідач, на момент розгляду спору (25.05.2017 року) не набрало законної сили в зв'язку з оскарженням в апеляційному порядку, тому встановлені по даній справі обставини в силу ч.3 ст. 35 ГПК України не можуть братися до уваги.

При вирішенні даного спору врахована судова практика по аналогічних спорах, а саме Постанова Вищого господарського суду України від 22 лютого 2017 р. у справі № 910/2800/16.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Витребувати з незаконного володіння Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради торговий кіоск, який був демонтований з території АДРЕСА_1 та передати Приватному підприємцю ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1).

3. Стягнути з Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради (43000, Волинська область, м.Луцьк, вул. Б.Хмельницького,17; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) 1 600,00 грн. 00 коп. - судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повний текст

рішення складено

29.05.2017

Суддя С. В. Костюк