РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2017Справа №910/2863/17

За позовом Державної екологічної інспекції у м. Києві

До Приватного акціонерного товариства «Фанери та плити»

Про стягнення 826 214,46 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Ружицька І.С.

Від відповідача: Зайвенко О.О., Буняк В.С., Паламарчук І.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна екологічна інспекція у м. Києві (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Фанери та плити» (далі - відповідач) про стягнення збитків в розмірі 826 214,46 грн., завданих внаслідок наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в ході перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства відповідачем, державними інспекторами з охорони навколишнього природного середовища м. Києва встановлено здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, без отримання відповідного дозволу, що є порушенням ст. 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" та спричинило державі шкоду в розмірі 826 214,46 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.17. порушено провадження у справі № 910/2863/17 та призначено її до розгляду на 06.03.17.

03.03.17. відповідачем через відділ діловодства суду було подано заяву про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні 06.03.17. відповідачем було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні 06.03.17. було оголошено перерву до 11.04.17.

30.03.17. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 11.04.17. було оголошено перерву до 24.04.17.

21.04.17. та 24.04.17. відповідачем через відділ діловодства суд було подано письмові доповнення до відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.17. було продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів та оголошено в судовому засіданні перерву до 10.05.17.

В судовому засіданні 10.05.17. позивачем підтримано свої позовні вимоги.

Відповідач в судовому засіданні 10.05.17. проти позову заперечував та просив суд застосувати строк позовної давності.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/2863/17.

В судовому засіданні 10.05.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі наказу Державної екологічної інспекції у м. Києві № 822 від 24.04.13. та направлення на перевірку № 805 від 24.04.13. старшим державним інспектором та державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища у м. Києві Жикевичем Є.І. та Шечковим І.М. в термін з 24.04. по 18.05.13. в присутності генерального директора, технічного директора та начальника лабораторії відповідача, проведена планова перевірка дотримання Приватним акціонерним товариством «Фанери та плити» вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами.

За результатами зазначеної перевірки складено акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства № 05/634а, яким встановлено, що відповідач здійснював викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами без відповідного дозволу, що є порушенням ст. 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря".

Зазначений акт підписаний генеральним директором, технічним директором та начальником лабораторії відповідача без зауважень та заперечень.

18.05.13. за результатами перевірки винесено припис № 05/345п, яким відповідача зобов'язано, крім іншого, отримати до 20.06.13. дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Працівником позивача 20.05.13. винесено постанову № 002579 про накладення на начальника лабораторії відповідача адміністративного стягнення у розмірі 85,00 грн.

Супровідним листом від 15.12.16. № 4466-05/08 позивач направив відповідачу претензію № 174 від 15.12.16., в якій вказав на те, що оскільки 15.08.13. відповідачем отримано дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами № -004, отже, з врахуванням акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства № 05/634а та припису від 18.05.13. № 05/345п, відповідач у період з 22.01.13. по 14.08.13. здійснювало викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами без відповідного дозволу, що є порушенням ст. 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря". На підставі вказаного відповідач наголошував на необхідності сплатити відповідачем суму збитків в розмірі 826 214,46 грн.

Відповідач заподіяну шкоду в добровільному порядку не відшкодував.

Спір у справі виник в зв'язку з завдання відповідачем шкоди порушенням законодавства про охорону атмосферного повітря.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Приписами ст. 1 ЗУ "Про охорону атмосферного повітря" передбачено, що атмосферне повітря - життєво важливий компонент навколишнього природного середовища, який являє собою природну суміш газів, що знаходиться за межами жилих, виробничих та інших приміщень; викид це надходження в атмосферне повітря забруднюючих речовин або суміші таких речовин, а норматив гранично допустимого викиду забруднюючої речовини стаціонарного джерела-гранично допустимий викид забруднюючої речовини або суміші цих речовин в атмосферне повітря від стаціонарного джерела викиду.

За умовами ст. 10 вказаного Закону підприємства, установи, організації та громадяни-суб'єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов'язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов'язані, зокрема, здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин, вживати заходи щодо зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин і зменшення впливу фізичних факторів; забезпечувати безперебійну ефективну роботу і підтримання у справному стані споруд, устаткування та апаратури для очищення викидів і зменшення рівнів впливу фізичних та біологічних факторів.

Нормами ч.6 ст.11 Закону встановлено, що викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до першої групи, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення. При цьому, до першої групи належать об'єкти, які взяті на державний облік і мають виробництва або технологічне устаткування, на яких повинні впроваджуватися екологічно безпечні технології та методи керування.

Так, п.п.2, 3, 4 Порядку проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, які отримали такі дозволи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 302 від 13.03.02., передбачено, що дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами (далі - дозвіл) - це офіційний документ, який дає право підприємствам, установам, організаціям та громадянам-підприємцям (далі - суб'єкт господарювання) експлуатувати об'єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, за умови дотримання встановлених відповідних нормативів граничнодопустимих викидів та вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин протягом визначеного в дозволі терміну. Дозвіл видається суб'єкту господарювання за формою, встановленою Мінприроди. Дозвіл видається безоплатно на строк не менш як п'ять років.

Для отримання дозволу суб'єкт господарювання: оформляє заяву; готує документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів забруднюючих речовин; проводить інвентаризацію стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, видів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, пилогазоочисного обладнання; проводить оцінку впливу викидів забруднюючих речовин на стан атмосферного повітря на межі санітарно-захисної зони; розробляє плани заходів щодо: досягнення встановлених нормативів граничнодопустимих викидів для найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин; охорони атмосферного повітря на випадок виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру; ліквідації причин і наслідків забруднення атмосферного повітря; остаточного припинення діяльності, пов'язаної з викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря, та приведення місця діяльності у задовільний стан; запобігання перевищенню встановлених нормативів граничнодопустимих викидів у процесі виробництва; здійснення контролю за дотриманням встановлених нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин та умов дозволу на викиди; обґрунтовує розміри нормативних санітарно-захисних зон, проводить оцінку витрат, пов'язаних з реалізацією заходів щодо їх створення; проводить оцінку та аналіз витрат, пов'язаних з реалізацією запланованих заходів щодо запобігання забрудненню атмосферного повітря; готує інформацію про отримання дозволу для ознайомлення з нею громадськості відповідно до законодавства.

Отже, як вбачається з аналізу вищевикладених норм, за відповідачем закріплений обов'язок здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами виключно на підставі дозволу.

Натомість, матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що попередній дозвіл закінчив свою дію 21.01.13., а новий дозвіл № -004 відповідачем отримано 15.08.13. Отже, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач отримував від Державного управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря який би діяв станом на момент проведення перевірок.

Викладене свідчить, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства здійснював викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу за період з 22.01.13. по 14.08.13.

При цьому, з огляду на викладене нижче, суд не приймає до уваги доводи відповідача, про те, що в його діях відсутня вина, оскільки Приватним акціонерним товариством «Фанери та Плити» вживались вичерпні заходи по отриманню дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

За змістом Листа № 1127/11/10-09 від 30.01.09. Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, суб'єкт господарювання повинен заздалегідь подбати про продовження строку дії дозволу на здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Якщо особа цього не зробила, то це означає, що вона не вжила всіх необхідних заходів для дотримання вимог чинного законодавства, що дає підстави говорити про її поведінку як винну.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, враховуючи принцип презумпції вини, саме відповідач повинен довести, що збитки завдано не з його вини.

При цьому, з наданих до суду документів вбачається, що листом від 18.12.12. № 646 відповідач звернувся з проханням до позивача для продовження дії дозволу на викиди.

Лише 14.01.13. (за тиждень до закінчення дії дозволу) відповідач уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Екозахист» Договір № 12/02/13 про надання послуг з по розробці та оформленню «Звіту про інвентаризацію стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря», «Документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для підприємств, установ, організацій та громадян-підприємців» та отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами на об'єкті відповідача за адресою: м. Київ, вул. Фанерна,1.

Всі інші дії (затвердження плану організаційно-технічних заходів, направлення звіту по інвентаризації) вчинялись відповідачем вже після винесення позивачем припису від 18.05.13. на його виконання.

Суд відзначає, що, лише факт укладення договору на виготовлення документації та отримання дозволу не може свідчити про вжиття відповідачем всіх необхідних заходів для дотримання вимог чинного законодавства, що в свою чергу дає підстави характеризувати її поведінку як винну, та не може бути правовою підставою для звільнення від відповідальності відповідача за завдану ним шкоду навколишньому природному середовищу, оскільки за законом саме на відповідача покладено обов'язок щодо вчинення дій по отриманню дозволу на викиди забруднюючих речовин, який не може бути перекладений на інших осіб.

Щодо посилання відповідача на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.08.13. у справі № 826/11124/13-а, суд відзначає, що в означеній постанові судом встановлено факт наявності у суду відомостей про вжиття відповідачем дій щодо виконання вимог припису позивача від 27.06.13., а не факт того, що відповідач вживав вичерпні заходи по отриманню дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, як на тому наголошує відповідач.

Порушення законодавства про охорону атмосферного повітря тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Відповідальність за порушення законодавства про охорону атмосферного повітря несуть особи, зокрема винні у викидах забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу спеціально уповноважених на те органів виконавчої влади відповідно до Закону (ст. 33 Закону України "Про охорону атмосферного повітря").

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" шкода, завдана порушенням законодавства про охорону атмосферного повітря, підлягає відшкодуванню у порядку та розмірах, встановлених законом.

При цьому, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тобто, за змістом даної правової норми, підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності є наявність шкоди, протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) заподіювача шкоди, причинний зв'язок між ними та наявність вини особи, яка заподіяла шкоду.

Відповідно до п. 5 Рекомендацій Президії Вищого арбітражного суду України № 02-5/215 від 01.04.94. "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" підстави відповідальності за заподіяння шкоди, передбачені статтями 1166 та 1187 Цивільного кодексу України, застосовують і при вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Факт здійснення відповідачем викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами викидів без дозволу за період з 22.01.13. по 14.08.13. підтверджується актом перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря № 05/634а від 18.05.13., які є джерелом інформації.

Так, за змістом п.1.4 Порядку організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, що затверджений Наказом № 464 від 10.09.08. Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, акт є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Отже, наявний факт порушення відповідачем законодавства у сфері охорони атмосферного повітря у вигляді викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без відповідного дозволу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, враховуючи принцип презумпції вини, саме відповідач повинен довести, що збитки завдано не з його вини.

Позаяк, відповідач під час розгляду справи не надав суду належних і достатніх доказів на підтвердження того, що він вжив всіх дієвих і достатніх заходів з метою недопущення порушення законодавства в сфері охорони атмосферного повітря.

З огляду на викладене, оскільки відповідачем не вжито всіх належних заходів для своєчасного отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, суд дійшов висновку про наявність вини Приватного акціонерного товариства «Фанери та Плити» в порушенні законодавства України про охорону атмосферного повітря.

Разом з тим судом враховано факт сплати відповідачем екологічного податку за період з 21.01.13. по 14.08.13. за викиди забруднюючих речовин атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

При цьому, суд наголошує позивачу на тому, що приписами ч. 1 ст. 69 ЗУ «Про охорону навколишнього природного середовища» шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. Зазначена редакція статті діє з 02.12.10., в той час як редакція ч. 1 ст. 69 вказаного Закону, на яку посилається позивач, діяла до 02.12.10.

Порядок визначення розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами суб'єктів господарювання (юридичних і фізичних осіб) визначений у Методиці розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 639 від 10.12.08.

При цьому, п.п. 2.1.2, 2.7.1 Методики встановлено, що наднормативними викидами вважаються зокрема, викиди забруднюючих речовин на які відсутній дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, уключаючи окремі забруднюючі речовини, викиди яких підлягають регулюванню відповідно до законодавства і розрахункові методи визначення наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря та об'ємної витрати газопилового потоку застосовуються, зокрема у випадках викиду забруднюючих речовин від джерел викидів, які здійснюються без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами суб'єктів господарювання.

Згідно п. 4.1 Методики розмір відшкодування збитків за наднормативний викид однієї тонни забруднюючої речовини в атмосферне повітря розраховується на основі розміру мінімальної заробітної плати, установленої на час виявлення порушення, помноженої на коефіцієнт 1,1, з урахуванням регулювальних коефіцієнтів (додатки 1,2) і показника відносної небезпечності кожної забруднюючої речовини. Розмір збитків розраховується за формулою:

З = mi х 1.1П х Аі х Кт х Кзі, де -

mi - маса i-тої забруднюючої речовини, що викинута в атмосферне повітря наднормативно, т;

1,1П - розмір мінімальної заробітної плати (П) на момент виявлення порушення за одну тонну умовної забруднюючої речовини, помноженої на коефіцієнт (1,1), грн/т;

Аі - безрозмірний показник відносної небезпечностї і-тої забруднюючої речовини;

Кт - коефіцієнт, що вираховує територіальні соціально-екологічні особливості;

Кзі - коефіцієнт, що залежить від рівня забруднення атмосферного повітря населеного пункту і-тою забруднюючою речовиною.

Загальний розмір відшкодування збитків розраховується як сума розмірів збитків за наднормативний викид в атмосферне повітря кожної забруднюючої речовини.

При цьому, розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду забруднюючих речовин, віднесеного до основних джерел викидів, здійснюється за формулами викладеними в п.3 Методики.

Суд наголошує відповідачу, що в п. 4 Оглядового листа № 01-06/20/2014 від 14.01.14. Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків" збитки, завдані державі внаслідок порушення приписів законодавства про охорону атмосферного повітря, підлягають відшкодуванню за весь час роботи стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря за відсутності відповідного дозволу.

Позивачем на підставі Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря здійснено розрахунок збитків, які заподіяні державі в результаті здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від стаціонарного джерела викиду без дозволу, які складають 826 214,46 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми збитків, які заподіяні державі в результаті здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від стаціонарного джерела викиду без дозволу, суд встановив, що він є вірним і відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема вищезазначеній Методиці.

При цьому, не знайшли свого підтвердження доводи відповідача про те, що розрахунок маси наднормованого викиду забруднюючих речовин здійснено за даними збірнику показників емісії (питомих викидів) забруднюючих речовин в атмосферне повітря ВАТ «Український науковий центр технічної екології» 2004 року.

Отже, судом встановлено всі необхідні елементи складу збитків, а відповідачем належними та допустимими доказами не було спростовано його вини у порушенні порядку здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, позивачем представлено вірний розрахунок розміру збитків, заподіяних відповідачем державі в результаті викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від стаціонарного джерела викиду без дозволу.

Разом з тим, як відзначалось судом, відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 2.1 Постанови № 10 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п. 2.2 зазначеної Постанови, за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.07. Верховного Суду України у справі № П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Перебіг строку позовної давності у спорах, пов'язаних із стягненням завданої природі шкоди, починається з дня складання акта про відповідне порушення, а у разі несвоєчасного складання акта - з дня, коли цей акт відповідно до вимог законодавства мав бути складений (п. 1.9 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 27.06.01. № 02-5/744 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища»).

Оскільки Акт № 05/634в перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства, яким встановлено, що відповідач здійснював викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами без відповідного дозволу, що є порушенням ст. 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря", складено 15.08.13., суд дійшов висновку, що строк позовної давності за вимогами про стягнення 826 214,46 грн. шкоди завданої порушенням законодавства про охорону атмосферного повітря в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, почав свій перебіг з 15.08.13. і закінчився 15.08.16.

Разом з тим, з відмітки відділу діловодства Господарського суду міста Києва, вбачається, що позивач звернувся з даним позовом до суду 21.02.17., тобто після спливу 15.08.16. трирічного строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Заяви про відновлення пропущеного строку позовної давності позивачем заявлено чи подано не було.

Твердження позивача про те, що відповідач не надавав йому довідки щодо годин роботи джерел викидів та характеристики джерел викидів, і що вказані матеріали були надіслані позивачу Прокуратурою міста Києва 05.12.16., не є причинами для пропуску позовної давності. При цьому судом враховано, що попередній розрахунок таких збитків був наявний у позивача після направлення прокуратурою листа від 28.07.16.; до відповідача позивач звертався двічі (12.03.13. та 27.03.13.) ще до проведення перевірки, потім 10.06.13., 27.08.13.; жодних доказів подальших звернень суду позивачем не подано.

Враховуючи викладене та те, що позивач звернувся за захистом порушеного права з пропущенням без поважних причин строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача збитків в розмірі 826 214,46 грн., завданих внаслідок наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 4-3, 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.05.17.

Суддя Т.М. Ващенко