ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2017 р. Справа № 922/18/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача не зявився.

відповідача не зявився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №1180 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 21.02.17 р. у справі № 922/18/17

за позовом ТОВ "Порше Лізинг Україна", м. Київ

до ТОВ "Постман", смт. Покотилівка

про стягнення 119815,04 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ "Порше Лізинг Україна", м. Київ звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - ТОВ "Постман" 21038,83 грн. заборгованість зі сплати лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг № 00004635 від 27.03.2012 р., 23844,11 грн. плати за фактичний час користування об'єктом лізингу, 64159,76 грн. збитків, 1624,63 грн. штрафу, 1124,46 грн. - 3% річних, 6964,73 грн. інфляційних втрат та 1058,52 грн. пені. та судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.02.2017 р. у справі № 922/18/17 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, буд. 18, ідент. код 36125152) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини 1В, офіс В, ідент. код 35571472) заборгованість по сплаті лізингових платежів за Договором про фінансовий лізинг № 00004635 від 27.03.2012 р. у розмірі 21038,83 грн., плату за фактичний час користування об'єктом лізингу в розмірі 23844,11 грн., 3% річних в розмірі 1124,46 грн., інфляційних втрат в розмірі 6964,73 грн., 1049,05 грн. пені та 810,31 грн. судового збору. В решті позову - відмовлено.

Рішення мотивоване, зокрема, з тих підстав, що заборгованість відповідача по сплаті щомісячних лізингових платежів за період з січня 2015 р. по квітень 2015 р. за контрактом в розмірі 21038,83 грн. залишилася непогашеною, також обґрунтованими є вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 6964,73 грн. та 3% річних в сумі 1124,46 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу у розмірі 1624,63 грн. суд зазначив, що належних та допустимих доказів надсилання позивачем вимог на адресу відповідача, що передбачено п. 20.4 додатку, позивач не надав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про необґрунтованість зазначених позовних вимог.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 1058,52 грн. суд зазначив, що в розрахунку пені наданому позивачем, останнім перевищено строк на який може бути нарахована пеня (182) дні, та розмір зазначених штрафних санкцій який підлягає задоволенню становить 1049,05 грн.

Стосовно вимоги про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в сумі 23844,11 грн. суд вважає її законною і обґрунтованою.

Щодо позовних вимог в частині стягнення збитків в розмірі 64159,76 грн., які складаються з послуг з вчинення виконавчого напису нотаріуса, подання заяви та супроводження виконавчого провадження, вилучення об'єкта лізингу, послуг з юридичного консультування, підготовки позовної заяви у даній справі та упущеної вигоди, яка є різницею між ринковою вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкту лізингу, суд першої інстанції дійшов висновку, що отримання позивачем юридичних послуг не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом, що витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків (збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за контрактом) не відповідають вимогам статті 22 ЦК України та статті 225 ГК України, та ін.

Позивач з рішенням господарського суду Харьківської області не погодився частково, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні збитків у розмірі 64159,76 грн. та прийняти нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" на користь позивача збитки в розмірі 64379,29 грн., в іншій частині залишити рішення без змін, з мотивів та підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ "Порше Лізинг Україна" зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. 22 Цивільного кодексу України, 224 ГК України, а також неповно досліджено п. 8.2.3., 8.6., 13.6. договору, які передбачають погодження сторонами відшкодування всіх витрат незалежно від завершення або припинення дії договору, та ін.

10.05.2017 р. до суду від ТОВ "Порше Лізинг Україна" надійшло клопотання, в якому воно просить провести судове засідання без участі представника ТОВ "Порше Лізинг Україна".

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.04.2017, надісланою за адресою, що значиться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копія якої повернулася до суду.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців) і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи факт належного повідомлення позивача та відповідача про час та місце розгляду апеляційної скарги, та те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Неявка в судове засідання представника позивача та відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 27.03.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше лізинг Україна" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Постман" (лізингоодержувач) укладений договір про фінансовий лізинг № 00004635, відповідно до умов якого, об'єктом лізингу є транспортний засіб типу: VW Caddy GP Kasten 1.6 I TDI; рік виробництва 2011; Шасі № WV1ZZZ2KZСX056145; двигун № CАУН56816. Вартість об'єкту лізингу еквівалент 22315,00 дол. США; авансований платіж - еквівалент 6694,50 дол. США; обсяг фінансування еквівалент 15620,50 дол. США; залишкова вартість - еквівалент 3347,25 дол. США; кількість лізингових платежів - 60; строк лізингу (місяців) - 60; лізинговий платіж - еквівалент - 380,99 дол. США. Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, визначених вище, відповідно до п. 6.3. та 2) відповідно до п. 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Умови договору зазначені в додатку до нього "Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу" (а. с. 23-39), в якому договір в подальшому іменується контрактом.

На виконання умов вищезазначеного договору (контракту), позивач передав відповідачеві предмет лізингу, що підтверджується підписаним представниками сторін актом прийому-передачі від 09.04.2012 р.

12.01.2015 р. сторонами укладено додаткову угоду № 1/1 до договору лізингу № 00004635 від 27.03.12 р., відповідно до умов якої сторони продовжили строк дії лізингу до 84 місяців та підписали новий графік покриття витрат та виплат лізингових платежів.

Відповідно до п. 4.1. контракту, Порше Лізинг Україна зберігає за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як Лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об'єкту лізингу впродовж усього строку дії контракту (крім випадків, коли Порше Лізинг Україна матиме право розірвати цей контракт та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому Контракті).

За змістом п. 6.1. контракту, відповідач зобовязався, для експлуатації обєкта лізингу, щомісяця здійснювати на користь позивача лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) (далі графіку).

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач порушив свої зобов'язання за договором, у звязку з чим у останнього утворилася заборгованість перед позивачем за частково несплаченими лізинговими платежами у розмірі 21038,83 грн.

Відповідно до п. 8.3.2. контракту, якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів, позивач має право розірвати контракт/відмовитись від контракту і витребувати об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку з виконавчим написом нотаріуса.

Відповідно до п. 12.6. контракту, сторони обумовили право позивача на розірвання/відмову від контракту у односторонньому порядку та право на повернення обєкту лізингу, зокрема у випадку не сплати відповідачем одного наступного лізингового платежу у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів.

Відповідно до п. 12.7 контракту, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення про розірвання/відмову від контракту та, за можливості, звязується з ним доступним телефонним звязком. Повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача. У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги через відсутність за адресою/повернення через закінчення строку зберігання, відповідач вважається належним чином повідомленим.

Згідно з п. 12.13. контракту, договір вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

У пункті 12.9 контракту сторонами визначено, що у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов'язався повернути Об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

29.05.2015 р. відповідачу направлено вимогу (повідомлення) про сплату заборгованості, повернення обєкта лізингу та про відмову від договору № 00008267 від 20.08.2013 р., яка повернута на адресу позивача разом з довідкою пошти - "за закінченням строку зберігання".

Таким чином, враховуючи визначене у контракті право позивача на відмову від контракту у односторонньому порядку (п. 8.3.2, п. 12.6) та десятиденний строк з якого контракт вважається розірваним (п. 12.13), приймаючи до уваги дотримання позивачем порядку повідомлення відповідача про таку відмову (п. 12.7. контракту), суд вбачає, що договір № 00004635 від 27.03.2012 р. є розірваним з 12.06.2015 р.

Позивач зазначає, що станом на час розгляду справи, відповідач заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 21038,83 грн. не сплатив, у звязку з чим, позивачем нараховані: інфляційні втрати у сумі 6964,73 грн., 3% річних у сумі 1124,46 грн. за прострочення виконання грошового зобовязання, в порядку передбаченому ст. 625 ЦК України; плату за час фактичного користування обєктом лізингу у сумі 23844,11 грн., в порядку передбаченому п. 6.18. контракту; збитки в сумі 64159,76 грн., в порядку згідно з п. 8.6 контракту; штраф у розмірі 1624,63 грн. в порядку п. 8.2.2 договору, пеню в розмірі 1058,52 грн.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, заборгованість відповідача по сплаті щомісячних лізингових платежів за період з січня 2015 р. по квітень 2015 р. за контрактом в розмірі 21038,83 грн. залишилася непогашеною, також обґрунтованими є вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 6964,73 грн. та 3% річних в сумі 1124,46 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу у розмірі 1624,63 грн. суд зазначив, що належних та допустимих доказів надсилання позивачем вимог на адресу відповідача, що передбачено п. 20.4 додатку, позивач не надав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про необґрунтованість зазначених позовних вимог.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 1058,52 грн. суд зазначив, що в розрахунку пені наданому позивачем, останнім перевищено строк на який може бути нарахована пеня (182) дні, та розмір зазначених штрафних санкцій який підлягає задоволенню становить 1049,05 грн.

Стосовно вимоги про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в сумі 23844,11 грн. суд вважає її законною і обґрунтованою.

Щодо позовних вимог в частині стягнення збитків в розмірі 64159,76 грн., які складаються з послуг з вчинення виконавчого напису нотаріуса, подання заяви та супроводження виконавчого провадження, вилучення об'єкта лізингу, послуг з юридичного консультування, підготовки позовної заяви у даній справі та упущеної вигоди, яка є різницею між ринковою вартістю Об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкту лізингу, суд першої інстанції дійшов висновку, що отримання позивачем юридичних послуг не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом, що витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків (збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за контрактом) не відповідають вимогам статті 22 ЦК України та статті 225 ГК України, та ін.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України, визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом 1 статті 292 ГК України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізиноодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Факт передачі обєкту лізингу не спростовано відповідачем та підтверджується матеріалами справи.

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено обов'язок лізингоодержувача своєчасно сплачувати лізингові платежі.

За приписами статті 16 вищезазначеного Закону, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором; лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно з п. 6.5. контракту, лізингові платежі перераховуються відповідачем на рахунок, зазначений позивачем у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування).

У Плані відшкодування відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких (якої) узгоджений сторонами (п. 6.4 умов лізингу).

Як зазначає позивач відповідач почав порушувати умови договору, а саме сплачувати лізингові платежі з порушенням встановленого в плані відшкодування строку, а з лютого 2015 року припинив сплачувати щомісячні лізингові платежі.

А отже, у відповідача існує заборгованість в розмірі 21038,83 грн.:

- часткова несплата щомісячного лізингового платежу за січень 2015 року на суму 1591,24 грн., відповідно до рахунку № 59101-00254989 від 13.01.2015 р., належного до сплати відповідно до плану відшкодування не пізніше 15.01.2015 р.;

- несплата щомісячного лізингового платежу за лютий 2015 року на суму 5718,21 грн., відповідно до рахунку № 00256810 від 02.02.2015 р., належного до сплати відповідно до плану відшкодування не пізніше 15.02.2015 р.;

- несплата щомісячного лізингового платежу за березень 2015 року на суму 7077,00 грн., відповідно до рахунку № 00262501 від 06.03.2015 р., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.03.2015 р.;

- несплата щомісячного лізингового платежу за квітень 2015 року на суму 6652,38 грн., відповідно до рахунку № 00268263 від 06.04.2015 р., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.04.2015 р.; (належним чином засвідчені копії рахунків додаються до позовної заяви).

29.05.2015 р. позивач надіслав відповідачеві вимогу (повідомлення) про сплату заборгованості, повернення обєкта лізингу та про відмову від договору № 00008267 від 20.08.2013 р.

Таким чином, заборгованість відповідача зі сплати лізингових платежів в сумі 21038,83 грн. підтверджується матеріалами справи, а отже господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення вимог в частині її стягнення.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону.

Оскільки відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували зазначені факти та суму заявленого боргу чи підтверджували б оплату заборгованості, останній визнається таким, що прострочив виконання грошових зобов'язань за договором лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, відповідач є боржником, який прострочив виконання грошового зобовязання зі сплати лізингових платежів в сумі 21038,83 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарський суд першої інстанції правомірно визнав обгрунтованими нарахування на суму основного боргу інфляційних втрат в сумі 6964,73 грн. та 3% річних в сумі 1124,46 грн., у звязку з чим правомірно задовольнив зазначені позовні вимоги.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України, в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 8.2.1. контракту, у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються санкції в вигляді пені в розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу;

Господарський суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені на предмет відповідності вимогам договору та чинного законодавства, дійшов правомірного висновку, що позивачем перевищено строк на який може бути нарахована пеня (182) дні, та розмір зазначених штрафних санкцій який підлягає задоволенню судом становить 1049,05 грн., у зв'язку з чим, правомірно відмовлено позивачу в частині стягнення 9,47 грн.

Відповідно до п 8.3., 8.3.1. контракту сторони домовилися, що позивач надсилає першу вимогу щодо сплати у письмовій формі, якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу протягом більше, ніж 10 робочих днів. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 робочих днів з моменту відправлення першої вимоги, позивач надсилає в такий же спосіб другу вимогу щодо сплати, яка продовжує строк оплати ще на 8 робочих днів. У випадку, якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитись від договору в односторонньому порядку.

Пунктом 8.2.2. контракту в передбачено штрафні санкції за надсилання вимоги щодо сплати, надіслані відповідачем (п. 8.3.1): еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу (якщо позивач вирішить надіслати таку третю вимогу).

На підставі зазначеного пункту умов контракту позивачем нарахований до стягнення 1624,63 грн. штраф за надсилання відповідачу нагадувань про сплату заборгованості за договором.

Пунктом 20.5 контракту обумовлено, якщо інше прямо не передбачено контрактом, всі повідомлення сторони відправляють за адресою, зазначеною у контракті у письмовій формі особисто, кур'єром або поштою. При цьому факт відправлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), квитанції про оплату відправлення або опису вкладеного з відповідною відміткою УДППЗ "Укрпошта" або кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення поштою або кур'єром). Факт отримання адресатом повідомлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), наявності повідомлення про вручення адресату поштового відправлення/відмови адресата від прийняття з відповідною відміткою УДППЗ "Укрпошта", кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення кур'єром або поштою).

Проте, як правомірно встановлено господарським судом першої інстанції, позивачем, в порушення ст. ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано доказів надсилання відповідачеві відповідних вимог.

Щодо вимоги позивача про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в сумі 23844,11 грн., вбачається наступне.

Як зазначено вище, відповідач повинен повернути об'єкт лізингу до головного офісу позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання вимоги позивача про таке повернення.

Відповідач заборгованість не сплатив та об'єкт лізингу у встановлений строк позивачу не повернув.

19.08.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 вчинено виконавчий напис № 1459 про зобов'язання повернути обєкт лізингу на користь позивача.

26.08.2015 р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису № 1459 щодо повернення обєкта лізингу.

28.08.2015 р. об'єкт лізингу повернуто позивачу.

Відповідно до п. 6.18 умов контракту, сторони погоджуються, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою Порше Лізинг Україна відповідно до пункту 12, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єктом лізингу.

Таким чином, відповідач повинен компенсувати позивачу плату за фактичний час користування об'єктом лізингу.

Отже, вимога про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в сумі 23844,11 грн. є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з приписами статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 623 цього ж кодексу, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При цьому, розмір збитків має бути підтверджений документально.

Згідно з приписами статті 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які б управнена сторона одержала у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені особою, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток, втрачена вигода, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Виходячи із наведених норм, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3)причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відмовляючи в задоволенні про стягнення в якості прямих збитків витрат позивача на сплату юридичних послуг, господарський суд першої інстанції правомірно зазначив, що 64159,76 грн. не є збитками в розумінні статті 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором.

Отримання позивачем зазначених юридичних послуг з підготовки процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді, не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом. До того ж, послуги, повязані з розглядом справи в суді (послуги адвоката, інші витрати), стосуються судових витрат, можуть входити до їх складу і стягуються в порядку передбаченому ГПК України.

Зазначені висновки, (щодо неправомірності віднесення юридичних послуг до складу збитків), узгоджуються з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в постанові від 29.12.2015 р. у справі № 911/1623/15 в якій визначено, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 28379,29 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, яка, на думку позивача, складає різницю між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкта лізингу, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, проте, що зазначена сума є недоведеною, оскільки, позивач не надав до суду жодного розрахунку даної позовної вимоги. Крім цього, позивачем не надано доказів наявності усіх чотирьох складових, які є обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків (упущеної вигоди), а саме не доведено розмір збитків та відсутність своєї провини у виникненні даних збитків, не визначено суму чистого прибутку (вигоди) за вирахуванням сум вартості обєкта, податкових та інших обовязкових нарахувань, платежів тощо.

Сторони, в п. 12.9. контракту домовились, що відповідач сплачує позивачу будь-яку різницю між вартістю обєкта лізингу та лізинговими платежами. При цьому, за умовами договору, вартість обєкта лізингу визначається або як сума коштів від продажу обєкта лізингу, або як сума коштів, визначена професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства.

Проте, позивачем не надано доказів встановлення вартості обєкту лізингу як суми коштів від продажу обєкта лізингу, або як суми коштів, визначеної професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства, як то погоджено сторонами в п. 12.9 Умов лізингу.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Харківської області від 21.02.17 р. у справі № 922/18/17 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та чинного законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 ГПК України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 21.02.17 р. у справі № 922/18/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Пушай В.І.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.