РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2017Справа №910/5146/17

За позовом: товариства з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІЛЛІЧІВСЬКА"

до: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про: визнання договору недійсним.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: не з'явилися;

відповідача: не з'явилися.

С У Т Ь С П О Р У:

Товариство з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІЛЛІЧІВСЬКА" звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між сторонами спору договір про надання послуг з працевлаштування від 08.01.2015 № ДПІ-25 вчинений без створення правових наслідків, що враховуючи положення ст. 234 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.03.2017 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/5146/17. Розгляд справи призначений на 22.05.2017.

Ухвала про порушення провадження у справі надсилалася позивачу на адресу його місцезнаходження, яка відповідає відомостям, внесеним до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Більш того, в матеріалах даної справи містяться повідомлення поштового зв'язку про вручення уповноваженій особі позивача поштового відправлення суду.

Ухвала про порушення провадження у справі надсилалася відповідачу на адресу його місцезнаходження, яка відповідає відомостям, внесеним до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відтак, у розумінні ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, відповідач повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Відповідач правом, забезпеченим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, відзив на позов до суду не подав у зв'язку із чим, відповідно до положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 22.05.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між товариством з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІЛЛІЧІВСЬКА", як замовником (далі - позивач), та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як виконавцем (далі - відповідач), укладено договір про надання послуг з працевлаштування від 08.01.2015 № ДПІ-25 (далі - Договір/оспорюваний правочин), відповідно предмету якого відповідач зобов'язується за винагороду здійснити аналіз потенційного ринку страхових агентів та менеджерів страхових агентів у регіонах України та у випадку наявності позитивної тенденції виконати роботи з пошуку страхових агентів та менеджерів страхових агентів у цих регіонах (розділ 1 Договору).

Пунктом 3.1 Договору визначено, що винагорода відповідачу сплачується позивачем протягом 5-ти робочих днів після підписання проміжних актів прийому-передачі послуг. Остаточний розрахунок за Договором здійснюється протягом п'яти робочих днів після підписання остаточного акту прийому-передачі наданих послуг.

Положеннями п. 5.1 Договору передбачено, що Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015.

Додатковою угодою від 01.12.2015 № 1 до Договору сторони домовилися продовжити дію Договору до 31.12.2016.

Так позивачем здійснена оплата за надані відповідачем послуги за Договором, а саме:

- на суму 65.200,00 грн. - відповідно до платіжного доручення від 19.03.2015 № 236;

- на суму 135.300,00 грн. - відповідно до платіжного доручення від 15.09.2015 № 897;

- на суму 148.200,00 грн. - відповідно до платіжного доручення від 08.07.2016 № 738.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Виходячи із змісту правовідносин, останні є відносинами з надання послуг, тому, права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Положеннями ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Спір між сторонами судового процесу, як стверджує позивач, виник в результаті того, що укладений між сторонами спору Договір вчинений без створення правових наслідків, що враховуючи положення ст. 234 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами статті 234 Цивільного кодексу України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину (ст. 241 Цивільного кодексу України).

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена у п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Правочин вважається схваленим з боку позивача, оскільки укладений між сторонами спору Договір фактично виконувався. В матеріалах даної справи наявні засвідчені копії доказів, які підтверджують факт схвалення з боку позивача оспорюваного правочину, а саме:

акти здавання-приймання наданих послуг за Договором від 04.03.2015, від 15.09.2015, від 15.07.2016, які скріплені відбитками печаток позивача та підписами відповідача.

Крім того, правочин схваленим з боку позивача уповноваженою особою, про що позивач не заперечує.

Твердження позивача про формальне підписання актів не можуть бути підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним в розумінні ст. 234 Цивільного кодексу України.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним укладеного між сторонами спору Договору задоволенню не підлягають, враховуючи наступне схвалення оспорюваного правочину з боку позивача, що виключає застосування до Договору приписів ст. 234 Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у відповідності до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25 травня 2017 року

Суддя С.В. Балац