ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року Справа № 915/74/17

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Орель (55213, Миколаївська область, м. Первомайськ, вул. Миколи Вінграновського (Радянська), 2)

до відповідача: ОСОБА_1 міської ради (55213, Миколаївська область, м. Первомайськ, вул. Грушевського, буд. 3)

про: стягнення 102722,74 грн.

Суддя О.Г. Смородінова

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю,

від відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю.

Суть спору:

31 січня 2017 року позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою (вх. № 1477/17), в якій просить стягнути з ОСОБА_1 міської ради (; 55213, Україна, Миколаївська обл., м. Первомайськ, вул. Грушевського, 3) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Орель (; 55213, Україна, Миколаївська обл., м. Первомайськ, вул. Миколи Вінграновського (Радянська), 2, р/р 0090 в ОСОБА_1 ТВБВ № 10014/0118 МФО 326461) суму неустойки з урахуванням інфляції за час прострочення з 01.04.2013 по 23.12.2016 в розмірі 90201,60 грн.; суму 3% річних від простроченої суми в розмірі 12521,14 грн. за період з 26.03.2013 по 23.12.2016.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі норм статей 610, 611, 612, 11, 625 Цивільного кодексу України, статті 115 Господарського процесуального кодексу України, та мотивовані несвоєчасним виконанням відповідачем судового рішення, а саме: постанови Одеського апеляційного господарського суду від 23.12.2010 у справі № 16/121/09-НР.

Відповідач у відзиві та в доповненнях до відзиву проти позову заперечує, зазначаючи, що оскільки спірні правовідносини виникли у звязку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України). З огляду на рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.09.2010 у справі № 16/121/09-НР, відповідальність відповідача наставала на підставі не договірних, деліктних зобовязань, які полягали у відшкодуванні витрат на поліпшення орендованого майна, на сплачене державне мито та послуги ІТЗ судового процесу, на правову допомогу. Крім того, позивач намагався у 2014 році змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, проте, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 12 серпня 2014 року у справі № 16/121/09-НР було відмовлено у зміні відповідача ОСОБА_1 міської ради Миколаївської області на виконавчий комітет ОСОБА_1 міської ради Миколаївської області.

18 квітня 2017 року до суду від позивача надійшло клопотання про винесення окремої ухвали відносно відповідача.

Відповідач проти зазначеного клопотання заперечував з підстав, викладених у письмових поясненнях.

За приписами ст. 90 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, виявивши при вирішенні господарського спору порушення законності або недоліки в діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу, виносить окрему ухвалу. Окрема ухвала надсилається відповідним підприємствам, установам, організаціям, державним та іншим органам, посадовим особам, які несуть відповідальність за ухилення від виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, в порядку та розмірі, передбачених частиною першою статті 119 цього Кодексу.

Дослідивши клопотання позивача, суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки судом при вирішенні даного господарського спору, не виявлено порушення законності або недоліки в діяльності ОСОБА_1 міської ради.

До того ж, ст. 90 ГПК України не передбачає подання сторонами у справі відповідних клопотань як безумовну підставу для винесення окремої ухвали.

18.05.2017 за результатами розгляду справи, суд на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

У березні 2009 року ТОВ Орель звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_1 міської ради про відшкодування витрат на поліпшення орендованого майна та повернення безпідставно набутого майна у вигляді грошових коштів у загальній сумі 148608,32 грн., а також 3% річних у сумі 22774,01 грн., інфляційних витрат у сумі 113098,08 грн. та 24000,0 грн. вартості юридичних послуг.

08.09.2010 Господарським судом Миколаївської області було винесено рішення у справі № 16/121/09-НР, яким стягнуто з відповідача 208167,19 грн. заборгованості, 4593,89 грн. державного мита, 80,0 грн. послуг за інформаційно-технічного забезпечення судового процесу та 20817,0 грн. витрат на правову допомогу.

23.12.2010 Одеським апеляційним господарським судом, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 міської ради, було винесено постанову у справі № 16/121/09-НР, якою рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.09.2010 змінено та стягнуто з ОСОБА_1 міської ради 111360,0 грн. боргу, 11863,27 грн. інфляційних втрат, 4777,80 грн. 3% річних та судові витрати.

Вказана постанова Одеського апеляційного господарського суду не була оскаржена в касаційному порядку, тобто з 23.12.2010 набрала законної сили.

В силу ст. 115 Господарського процесуального кодексу України судове рішення, що набрало законної сили, є обовязковим на всій території України.

Фактичне виконання зазначеного судового рішення у добровільному порядку відбулося лише 23.12.2016, що підтверджується платіжним дорученням № 1007 від 22.12.2016 та випискою з банківського рахунку.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов наступних висновків.

За змістом ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Нормами ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно норми п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Визначення грошового зобовязання закріплено в ст. 1 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, згідно якої грошове зобовязання це зобовязання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України.

Даною нормою закріплена можливість виникнення грошового зобовязання не лише з цивільно-правових договорів, але і з інших передбачених законом підстав.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому боржник зобовязаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання свого обовязку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобовязання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Частиною 5 вказаної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Зазначена норма прямо передбачає можливість виникнення грошового зобовязання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання такого зобовязання, негативних наслідків, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Слід також зазначити, що відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобовязання, у разі поєднання управленої та зобовязаної сторони в одній особі, за згодою сторін, або через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених Господарським кодексом України чи іншими законами. Господарське зобовязання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Отже, чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (така ж думка фігурує у Постанові Вищого господарського суду України від 31.08.2011 № 16/587-22/430 та в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного суду України від 15.11.2010 по справі № 3-11гс10.

В той же час, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовуються за умови настання факту порушення зобовязання, а саме: прострочення виконання зобовязання з оплати грошових коштів по певному господарському зобовязанню, у даному випадку, відшкодування витрат на поліпшення орендованого майна у сумі 111360,00 грн., яка визначена постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.12.2010 у справі № 16/121/09-НР.

Позивачем саме на цю суму нараховані збитки від інфляції та 3% річних.

Відповідно до правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду України від 23.01.2012 по справі № 3-142гс11, в якій зазначено, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних є способом захисту майнового права кредитора. При цьому, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником не припиняє зобовязальних правовідносин сторін та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання.

Таким чином, нарахування позивачем збитків від інфляції та 3% річних на суму основного боргу відповідача, яка визначена постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.12.2010 у справі №16/121/09-НР у розмірі 111360,00 грн., є правомірним.

Слід зазначити, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.03.2013 у справі № 915/228/13-г стягнуто з ОСОБА_1 міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Орель 7532,81 грн. 3% річних, 4955,52 грн. збитків від інфляції та 1117,42 грн. судового збору.

Періодами нарахувань визначено:

збитки від інфляції з січня 2011 року по лютий 2013 року;

3% річних з 24.12.2010 по 25.03.2013.

Згідно наданого позивачем розрахунку в даній справі, 3% річних нараховані ним за період з 26.03.2013 по 23.12.2016 та складають 12521,14 грн.; збитки від інфляції нараховані ним за період з 01.04.2013 по 23.12.2016 та складають 90201,60 грн.

Судом за допомогою програми Законодавство перевірено надані позивачем розрахунки, внаслідок чого суд погоджується із нарахованою позивачем сумою інфляційних витрат в розмірі 90201,60 грн., тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Що ж стосується розрахунку 3% річних, то суд зауважує, що вірною сумою є 12512,18 грн., тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, а в частині розміру нарахування 3% в сумі 8,96 грн. слід відмовити.

Згідно зі статтями 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 міської ради (55213, Миколаївська область, м. Первомайськ, вул. Грушевського, буд. 3; ідентифікаційний код 35926170) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Орель (55213, Миколаївська область, м. Первомайськ, вул. Миколи Вінграновського (Радянська), 2; ідентифікаційний код 22435224) інфляційних витрат в розмірі 90201,60 грн., 3% річних в сумі 12512,18 грн. та 1600,00 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В задоволенні частини позову щодо стягнення 3% річних в сумі 8,96 грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено та підписано 23 травня 2017 року.

Суддя О.Г. Смородінова