ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"15" травня 2017 р. Справа № 903/1206/14

Суддя господарського суду Волинської області Філатова С.Т., розглянувши

заяву Приватного акціонерного товариства "Ковельські ковбаси" від 03.05.2017р. (вхід. №01-70/21/17 від 03.05.2017р.)

про визнання наказу господарського суду Волинської області №903/1206/14-1 від 03.02.2015 р. таким, що не підлягає виконанню,

по справі №903/1206/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Малахіт 59"

до Приватного акціонерного товариства "Ковельські ковбаси"

про стягнення 290 943,93 грн. Суддя Філатова С.Т.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від заявника: ОСОБА_1, довіреність від 14.03.2017 р.

від стягувача: н/в

В судовому засіданні відповідно до ст. 77 ГПК України за клопотанням заявника оголошувалась перерва до 16:00 год. для надання додаткових доказів.

Встановив:

Заявник-Приватне акціонерне товариство "Ковельські ковбаси" звернулося до господарського суду Волинської області із заявою № 03/17 від 03.05.2017 р. про визнання наказу господарського суду Волинської області № 903/1206/14-1 в частині стягнення заборгованості в розмірі 190 649,97 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Заяву обґрунтовано таким:

21.01.2015 р. господарським судом Волинської області у справі № 903/1206/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Малахіт 59" до Приватного акціонерного товариства "Ковельські ковбаси" про стягнення 290 943,93 грн. заборгованості винесено рішення про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Ковельські ковбаси" 290 943,90 грн. боргу 135 591,12 грн. - основного боргу, 135 591,12 грн. - штрафу, 17 225, 79 грн. - інфляційних втрат, 2 535,90 грн. - 3% річних та 5 818,88 грн. судового збору.

Рішення набрало законної сили; 03.02.2015 р. господарським судом видано наказ про примусове виконання рішення № 903/1206/14-1.

Заявник зазначив, що в процесі здійснення виконавчого провадження було стягнуто 106 112,84 грн. заборгованості.

В жовтні, листопаді 2016 року приватним акціонерним товариством "Ковельські ковбаси" було сплачено 60 000,00 грн. заборгованості, що підтверджується копіями банківських квитанцій, долучених до матеріалів заяви.

13.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Малахіт 59" та Приватним акціонерним товариством "Ковельські ковбаси" укладено договір прощення боргу. Відповідно до умов договору сторони дійшли згоди про часткове припинення зобов'язання на суму 130 649,97 грн., з яких: 121 620,25 грн. штрафу та 9 029,72 інфляційних втрат, тому заборгованість ПрАТ "Ковельські ковбаси" в розмірі 190 649,97 є відсутньою у зв'язку з добровільною сплатою та прощенням.

Заявник у судовому засіданні 15.05.2017р. заяву підтримав з підстав, викладених у заяві. Зазначив, що кошти сплачені частково, не на виконання наказу господарського суду, а на виконання умов договору поставки № 3 від 21.01.2014 р., що і зазначалося в квитанціях про оплату.

Стягувач у задоволенні заяви не заперечував.

В судовому засіданні 15.05.2017 р. відповідно до ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва до 16:00 год. для надання додаткових обгрунтувань заявником.

Після перерви заявник заяву підтримав.

Стягувач після оголошеної перерви в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату і час розгляду заяви, що стверджується протоколом судового засідання від 15.05.2017р. та розпискою від 15.05.2017р.

Вищий господарський суд України у п. 3.9.1 постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вказав, що у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81 1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 117 ГПК України господарський суд розглядає заяву в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і виносить ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Беручи до уваги викладене, суд, заслухавши пояснення заявника, дослідивши долучені до заяви докази, не вбачає підстав для задоволення заяви, при цьому виходить із наступного:

Рішенням господарського суду Волинської області по справі № 903/1206/14 від 21.01.2015 р. стягнуто з приватного акціонерного товариства "Ковельські ковбаси" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Малахіт - 59" 290 943,93 грн., з яких: 135 591,12 грн. - основного боргу, 135 591,12 грн. - штрафу, 17 225, 79 грн. - інфляційних втрат, 2 535,90 грн. - 3% річних та 5 818,88 грн. сплаченого позивачем судового збору.

03.02.2015 р. на виконання рішення господарського суду Волинської області видано наказ № 903/1206/14-1, дійсний до предявлення до 03.02.2016 р.

03.05.2017 р. до господарського суду Волинської області надійшла заява приватного акціонерного товариства "Ковельські ковбаси" про визнання наказу господарського суду Волинської області № 903/1206/14-1 в частині стягнення заборгованості в сумі 190 649,97 грн. таким, що не підлягає виконанню у зв'язку із частковою сплатою та укладенням угоди прощення боргу.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.117 ГПК України, господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Як розяснив Пленум Вищого господарського суду України в п. 3.3 постанови № 9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" частина четверта статті 117 ГПК містить підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті:

- якщо його видано помилково;

- якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

Так, у п. 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 06.08.2008 р. № 01-8/471 "Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права (за матеріалами справ, розглянутих Верховним Судом України)"зазначено, що господарський суд вправі визнати виданий ним наказ таким, що не підлягає виконанню, у разі коли його видано помилково або обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Правова позиція Вищого господарського суду України висвітлена і у постановах від 05.06.2012 року №5004/526/11; 06.06.2012р. №5/14; 25.07.2012р. №6/154; 19.12.2012р. №25/229-10; 24.04.2013 року №29/280; 10.06.2013р. №51/148; 18.06.2013р. №5011-16/8365-2012; 31.07.2013р. №47/510; 15.10.2013р. №24/35-09-1409; 22.10.2013р. №6/187/17/12; 10.12.2013р. №5019/2452/11; 19.02.2014 року №910/3234/13; 26.06.2014р. №917/717/13; 12.11.2015р. №9/19-11; 03.02.2016р. №5024/882/ 2012, де зазначено, що частина 4 ст.117 ГПК України встановлює вичерпний перелік підстав визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, а саме: у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин - господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Іншими причинами є, зокрема, скасування чи зміна в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково.

Тобто, виходячи із зазначеного, положення ч. 4 ст. 117 ГПК України в частині підстав визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, з інших причин неправильно тлумачиться заявником, оскільки під іншими причинами в цьому випадку слід розуміти зміну або скасування судових актів, або їх перегляд за нововиявленими обставинами, як роз'яснено у п. 3.3 постанови № 9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

Такої ж думки дотримується і Рівненський апеляційний господарський суд в постанові від 12.04.2017 р. по справі № 5/1922-10.

Суд не приймає доводи заявника про часткову сплату боргу, яку він трактує як добровільне виконання рішення, оскільки:

Як вбачається із матеріалів заяви, встановлено у судовому засіданні, та не заперечено боржником, судовий наказ від 03.02.2015 р. не виконано у добровільному порядку, оскільки державний виконавець розпочав виконавчі дії по примусовому виконанню 21.02.2015р., що стверджується інформацією про виконавче провадження з Автоматизованої системи виконавчих проваджень. Кошти, перераховані стягувачу у вересні та жовтні 2016р. в сумі 60 000,00 грн., були перераховані стягувачу на стадії примусового виконання наказу суду.

Добровільне (самостійне) виконання мало бути вчинене до видання наказу або до початку виконавчого провадження. А доводи, що сплата боргу здійснювалась за договором поставки, а не на виконання рішення, є безпідставними, оскільки рішення господарського суду Волинської області набрало законної сили та є обов'язковим на всій території України і виконуються у порядку, встановленому ЗУ "Про виконавче провадження" (ст.115 ГПК України).

Крім того, варто зазначити, що право боржника самостійно виконати рішення суду у строк до семи днів з моменту винесення постанови передбачалось ст. 25 ЗУ "Про виконавче провадження", що втратив чинність з 05.10.2016р.

В новій редакції ЗУ "Про виконавче провадження" взагалі відсутня процедура добровільної чи самостійної сплати боргу боржником.

До того ж, ні стара редакція ст. 12 ЗУ "Про виконавче провадження" (Закон, ВР України, від 21.04.1999р., № 606-XIV), ні нова редакція закону (ст. 19 ЗУ "Про виконавче провадження" Закон, ВР України, від 02.06.2016р., № 1404-VIII) не передбачали і не передбачають право боржника самостійно перераховувати кошти стягувачу. Встановлено чіткий порядок сплати коштів боржником, згідно з яким сплачені кошти перераховуються на відповідний рахунок виконавчої служби, а не безпосередньо стягувачу, як відбулось в даному випадку (ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження»).

Що стосується укладеного 13.07.2017 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Малахіт 59" та приватним акціонерним товариством "Ковельські ковбаси" договору прощення боргу, то сторони у процесі виконання рішення відповідно до процесуального законодавства мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ (ст. 19 ЗУ "Про виконавче провадження" Закон, ВР України, від 02.06.2016, № 1404-VIII).

Відповідно до частини четвертої статті 121 ГПК мирова угода, укладена сторонами у процесі виконання судового рішення, подається на затвердження господарського суду, який прийняв відповідне судове рішення. Про затвердження мирової угоди господарський суд виносить ухвалу.

Особливість мирової угоди полягає в тому, що її умови набувають чинності (юридичної сили) лише у випадку її затвердження судом. У випадку відсутності ухвали господарського суду про затвердження мирової угоди відсутні підстави для аналізу її положень. Незатверджена судом мирова угода не може спричинити легітимних юридичних наслідків. Вищевикладена позиція відображена у постанові Вищого господарського суду України по справі № 912/1141/13 від 02.02.2016 р.

Договір про прощення боргу від 13.03.2017 року, укладений між сторонами, не може бути мировою угодою у розумінні норм ч. 2 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" та ч. 5 ст. 121 ГПК України.

За змістом ч. 1 п. 2 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі затвердження (визнання) судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення.

Розглянувши долучені до заяви докази, господарський суд дійшов висновку, що заяву приватного акціонерного товариства "Ковельські ковбаси" № 03/17 від 03.05.2017 р. про визнання наказу господарського суду Волинської області № 903/1206/14-1 в частині стягнення заборгованості в розмірі 190 649,97грн. таким, що не підлягає виконанню, слід залишити без задоволення, як таку, що суперечить ч. 4 ст. 117 ГПК України.

При розгляді заяви судом враховано правові позиції Вищого господарського суду України, викладені у зазначених вище та постановах від 02.02.2016р. у справі №912/1141/13, від 05.10.2016 р. у справі № 925/528/14, від 07.12.2016 р. у справі № 5017/640/2012, від 14.12.2016 р. у справі № 925/327/15; Рівненського апеляційного господарського суду у постановах від 20.02.2017р. у справі №906/280/14, від 12.04.2017р. у справі №5/1922-10.

Керуючись ст. 86, ч. 4 ст. 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви приватного акціонерного товариства "Ковельські ковбаси" від 03.05.2017 р. №03/17 про визнання наказу господарського суду Волинської області № 903/1206/14-1 в частині стягнення заборгованості в розмірі 190 649,97 грн. таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Суддя С.Т. Філатова