РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2017Справа №910/4514/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Менеджмент»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Матоні»

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»

про визнання недійсним договору № 1506/02л від 15.06.2016 та повернення 109440 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін та третьої особи не з'явились.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про визнання недійсним договору оренди (субкористування) транспортним засобом № 1506/02л від 15.06.2016, оскільки договір був укладений без попередньої письмової згоди лізингодавця (Третьої особи), та повернення 109440 грн. сплачених за недійсним договором платежів.

Відповідач та Третя особа письмових пояснень або заперечень на позов не подали.

У засідання 17.05.2017 сторони та третя особа представників не направили, хоча судом були вчинені всі дії щодо їх належного повідомлення про призначення справи до розгляду - ухвали суду надсилалися на адреси їх місцезнаходження згідно відомостей з ЄДР, тому будь-які несприятливі наслідки такого ненаправлення представників покладаються на сторін та третю особу відповідно.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Аналогічна правова позиція викладена в п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18. Суд приймає до уваги, що явка представників сторін у засідання обов'язковою не визнавалась. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило та перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали розгляду спору у даному судовому засіданні.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи, і також закінчився встановлений ст. 69 ГПК України строк розгляду спору, тому відповідно до статті 75 ГПК України суд здійснює розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Позивача, який приймав участь у засіданнях, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

13.01.2016 між Відповідачем, як лізингоодержувачем, та Третьою особо, як лізингодавцем, було укладено договір фінансового лізингу № 00011988, за умовами якого Третя особа надала Відповідачу у фінансовий лізинг транспортній засіб (Audi Q7, номер шасі WAUZZZ4M5GD011834, 2015 року виробництва).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Сублізинг, відповідно до ст. 5 указаного Закону, це вид піднайму предмета лізингу, у відповідності з яким лізингоодержувач за договором лізингу передає третім особам (лізингоодержувачам за договором сублізингу) у користування за плату на погоджений строк відповідно до умов договору сублізингу предмет лізингу, отриманий раніше від лізингодавця за договором лізингу. У разі передачі предмета лізингу в сублізинг обов'язковою умовою договору сублізингу є згода лізингодавця за договором лізингу, що надається в письмовій формі.

15.06.2016 між Відповідачем, за умовами договору - орендодавцем, та Позивачем, за умовами договору - орендарем, був укладений договір №1506/02л оренди (субкористування) транспортного засобу (далі - Договір) строком дії до 15.12.2018, за умовами якого Позивач від Відповідача прийняв у тимчасове оплатне субкористування транспортній засіб Audi, номер шасі WAUZZZ4M5GD011834, 2015 року випуску, який є предметом вищеописаного договору лізингу.

Враховуючи вищенаведені норми закону та проаналізувавши умови Договору суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором сублізингу - піднайму предмета лізингу за договором фінансового лізингу № 00011988 від 13.01.2016.

Як було вказано вище, обов'язковою умовою договору сублізингу є згода лізингодавця за договором лізингу, що надається в письмовій формі.

У ст. 15 договору лізингу № 00011988 від 13.01.2016 сторони погодили, що лізингоодержувач не має права відступати або передавати всі або будь-яку частину своїх прав та обов'язків за цим договором, а також об'єкт лізингу без попередньої письмової згоди на це від Третьої особи.

Проте матеріали справи не містять доказів, що Відповідачем до та на момент укладення Договору було отримано від Третьої особи письмову згоду на його укладення, як того вимагає ст. 5 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 15 договору лізингу № 00011988 від 13.01.2016.

Стаття 774 ЦК України також наголошує, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема (ч. 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Отже, укладаючи Договір про передачу предмету лізингу у піднайм Позивачу, Відповідач не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки право на укладення такого типу договорів у нього виникає згідно з наведеними нормами закону та статтями договору, тільки після отримання попередньої письмової згоди на це лізингодавця, якої Відповідач не мав.

Лист Третьої особи від 17.02.2017 про те, що вона не має претензій щодо передачі транспортного засобу у лізинг Позивачу не доводить наявності передбаченої вказаним Законом та умовами договору лізингу № 00011988 від 13.01.2016 обов'язкової попередньої письмової згоди на укладення Договору сублізингу.

Щодо умови п. 1.14 Договору, де Відповідач запевнив Позивача, що має право передавати предмет лізингу за договором лізингу № 00011988 від 13.01.2016 у користування іншим особам на підставі письмового дозволу лізингодавця, то фактичні докази наявності такого письмового дозволу у матеріалах справи відсутні, тому дана умова договору як доказ наявності письмового дозволу на сублізинг судом відхиляється.

За приписами ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Проте предметом даного спору не є стягнення шкоди, завданої Договором, натомість є визнання Договору недійсним та застосування реституції за ним у вигляді повернення сплачених платежів.

Підсумовуючи наведене суд зазначає, що Позивачем доведено наявність передбачених законом підстав, з якими закон пов'язує недійсність Договору, проте підстав для задоволення позову про визнання його недійсним та застосування реституції суд не вбачає з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених вище норм дає змогу для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову (постанова Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 3-670гс15).

У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 29.06.2016 у справі № 6-370цс16, зазначено, що з урахуванням норм частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Досліджуючи питання порушення прав та охоронюваних законом інтересів Позивача укладенням Договору суд зазначає, що Позивач доводів та доказів такого порушення не надав і не навів.

Сама по собі встановлена судом обставина порушення при укладенні Договору норм закону не доводить, що укладенням даного договору було порушено права Позивача.

Так, самим Позивачем у позові визнається, що він у результаті укладення та виконання Договору отримав від Позивача те, на що розраховував - транспортний засіб у користування, користувався ним, та потім повернув Відповідачу.

Дані обставини підтверджуються залученими до справи актами приймання-передачі при переданні та повернення транспортного засобу з користування

Тобто Позивач отримав те, на що розраховував при укладенні Договору на визначених ним умовах - отримав транспортний засіб у користування та користувався ним, і яким чином укладенням та виконанням умов Договору, і зокрема, отриманням у користування запитуваного транспортного засобу, були порушені права Позивача, останній перед судом не обґрунтував та не довів

Таким чином, з заявленого позову не вбачається, що він направлений на захист прав та охоронюваних законом інтересів Позивача від посягань з боку Відповідача.

Враховуючи викладене, оскільки судом не встановлено порушення укладенням Договору прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, суд у позові про визнання Договору недійсним відмовляє.

У зв'язку з відмовою у позові про визнання недійсним Договору у суду відсутні підстави для застосування реституції за недійсним правочином за ст. 216 ЦК України.

Судові витрати відповідно до статті 49 ГПК України у зв'язку з відмовою у позові Позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.05.2017

Суддя Сташків Р.Б.