КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2017 р. Справа№ 911/3023/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 17.05.2017 року,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» на рішення господарського суду Київської області від 06.02.2017 року

у справі № 911/3023/15 (суддя - Христенко О.О.)

за позовом Заступника прокурора міста Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Бучанської міської ради

до 1) комунального підприємства «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради;

2) публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області

про визнання недійсною додаткової угоди до договору

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Бучанської міської ради (надалі - позивач) звернувся до господарського суду Київської області із позовом до КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради (надалі - відповідач-1), ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» (надалі - відповідач-2) про визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 03.07.2012 до договору № 39 від 21.04.2006, укладених між Виконавчим комітетом Бучанської міської ради, КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд».

Позовні вимоги обґрунтовані прокурором невідповідністю додаткової угоди № 3 від 03.07.2012 до договору № 39 від 21.04.2006, укладених між Виконавчим комітетом Бучанської міської ради, КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», положенням Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про планування і забудову територій», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», інших нормативно-правових актів.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, заперечуючи проти задоволення позову відповідач-2 також просив суд відмовити прокурору, у тому числі, у зв`язку із пропущенням строку позовної давності.

Рішенням господарського суду Київської області від 25.11.2015 у справі № 911/3023/15 відмовлено у задоволенні позову повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.08.2016 рішення господарського суду Київської області від 25.11.2015 у справі № 911/3023/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 31.10.2016 постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.08.2016 та рішення господарського суду Київської області від 25.11.2015 у справі № 911/3023/15 скасовано, справу № 911/3023/15 передано на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Вищий господарський суд України скасовуючи попередні рішення у справі № 911/3023/15 та направляючи справу на новий розгляд до господарського суду Київської області, у своїй постанові від 31.10.2016 зазначив, що місцевий господарський суд, приймаючи рішення у даній справі, під час розгляду справи не залучив до участі у справі сторону додаткової угоди № 3 від 03.07.2012, визнання недійсною якої є предметом позовних вимог, виконавчий комітет Бучанської міської ради, а апеляційний господарський суд під час перегляду справи в апеляційному порядку на зазначене не звернув уваги. Крім того, суд касаційної інстанції вказав, що при новому розгляді справи, судам необхідно дослідити питання та з'ясувати, чи ставилось у даній справі питання щодо поновлення строку позовної давності у випадку його пропущення.

Так, під час нового розгляду справи рішенням господарського суду Київської області від 06.02.2017 у справі №911/3023/15 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсною додаткову угоду № 3 від 03.07.2012 до договору № 39 від 21.04.2006, укладену між Виконавчим комітетом Бучанської міської ради, комунальним підприємством «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради та публічним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд». Стягнуто з комунального підприємства «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради в доход Державного бюджету України 609 грн. 00 коп. судового збору. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» в доход Державного бюджету України 609 грн. 00 коп. судового збору.

Розглядаючи справу, у суді першої інстанції, місцевий господарський суду враховуючи вказівки суду касаційної інстанції, ухвалою від 07.12.2016 залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчий комітет Бучанської міської ради.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач-2 - публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 06.02.2017 по справі №911/3023/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 порушено апеляційне провадження, розгляд справи №911/3023/15 призначено на 21.03.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя Тищенко О.В, судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокуратура заперечила проти доводів зазначених у апеляційній скарзі ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд». Прокурор вважає подану апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, рішення суду першої інстанції законним та таким, що винесене без порушення норм матеріального та процесуального права.

У судових засіданнях суду апеляційної інстанції представник ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Прокурор у судових засіданнях суду апеляційної інстанції також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Прокурор просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Також, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, на вимогу суду, прокуратурою було здійснено запит до Бучанської міської ради для з'ясування питання, щодо реєстрації Виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області, як юридичної особи згідно Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». Так, у відповідь на вказаний запит, Бучанська міська рада вказала, що Виконавчий комітет Бучанської міської ради Київської області не зареєстровано, як юридичну особу у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». Виконавчий комітет діє на підставі Регламенту виконавчого комітету Бучанської міської ради, та у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими нормативно-правовими актами.

Крім того, як вбачається з відомостей що містяться у ЄДРПОУ, Виконавчий комітет Бучанської міської ради Київської області не зареєстровано, як юридичної особи

Представники Бучанської міської ради, комунального підприємства «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради та Виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області у судові засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи учасники судового процесу були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштових відправлень.

При цьому, КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради просило суд апеляційної інстанції розглядати дану справу за відсутності його представника. Інші учасники судового процесу про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи викладене, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача-2, що з'явились у судове засідання, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу без участі представників Бучанської міської ради, комунального підприємства «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради та Виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області, оскільки про дату та місце розгляду справи учасники судового процесу були повідомлені належним чином, участь представників, що не з'явилися, у судовому засіданні 17.05.2017 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про витребування додаткових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду та, за клопотанням прокурора та представника скаржника, строк розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України вже продовжувався

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції 21.04.2006 року між третьою особою, відповідачем 1 та відповідачем-2 було укладено договір № 39, згідно з умовами п. 1.1 якого сторони домовились направляти свої сили на реалізацію проекту, пов`язаного з будівництвом на земельній ділянці, визначеній у п. 1.2 цього договору, що надається третьою особою відповідачу-2 на умовах договору оренди.

Перша черга: а) Перший пусковий комплекс - житловий будинок № 1; дитячий садок на 140 місць, інженерні мережі і споруди (в т. ч. підземний перехід), котельна; б) Другий пусковий комплекс - житловий будинок № 2, 3, школа на 900 місць.

Друга черга: а) Житловий будинок № 4, наземний багатоповерховий паркінг на 480 а/м, дольова участь у будівництві поліклініки на 600 відвідувань за зміну відповідно до додаткової угоди, але не менше опосередкованої вартості будівництва об`єктів медичних установ, рекомендованих Мінбудом (поліклініка на 150 відвідувань за зміну, лікарня на 90 ліжок).

Під об`єктом інвестування сторони розуміють квартири або нежитлові приміщення різного функціонального призначення (в т.ч. вбудовано-прибудовані приміщення, машиномісця у паркінгу, тощо), які після завершення будівництва стають окремим майном.

Згідно п. 1.2 договору відомості про земельну ділянку: місце розташування: смт. Буча у межах вул. Вишнева, вул. Нове шосе, бул. Б.Хмельницького; кадастровий номер: розмір - 9, 7 га; цільове призначення: будівництво багатоповерхових житлових будинків житлового кварталу; рішення «Про виділення земельної ділянки» № 330-11-24 від 30.01.2003; документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою: рішення «Про виділення земельної ділянки» № 330-11-24 від 30.01.2003.

Відповідно до п. 1.3 договору в рамках цього договору сторони є замовниками будівництва об`єкта, кожна із сторін в межах функцій та обов`язків, визначених даним договором.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що цей договір є новою редакцією інвестиційно-підрядного договору від 28.05.2003 № 1/206.

Пунктом 2.1 договору № 39 від 21.04.2006 передбачено, що фінансування проектування та будівництва об`єкту здійснює відповідач-2 шляхом залучення коштів від юридичних та фізичних осіб.

Згідно п. 3.6 договору сторони домовились, що відповідач-2 зобов`язаний організувати і здійснити виконання своїх обов`язків та реалізацію своїх прав і повноважень таким чином, щоб забезпечити: передачу третій особі квартир у с. Буча, безкоштовно 5 % від загальної площі житла та 2 % службового житла від загальної площі всіх квартир в об`єкті.

Відповідно до п.п. 13 п. 4.4 договору відповідач-2 зобов`язується передати до комунальної власності територіальної громади: інженерні мережі, споруди, котельну, дитячий садок та школу.

Пунктом 5.1 договору визначено строк його дії, згідно якого цей договір діє з моменту його підписання сторонами до повного виконання ними своїх зобов`язань, але не пізніше строку закінчення дії договору оренди земельної ділянки.

01.06.2006 року між третьою особою, відповідачем-1 та відповідачем-2 було підписано додаткову угоду № 1 до договору № 39 від 21.04.2006 року.

15.06.2010 року між позивачем, відповідачем-1 та відповідачем-2 було підписано додаткову угоду № 2 до договору № 39 від 21.04.2006 року.

Рішенням Виконавчого комітету Бучанської міської ради «Про укладення додаткової угоди до договору № 39 від 21.04.2006, укладеного між АТ ХК «Київміськбуд», КП «Бучабудзамовник» та Бучанською міською радою» від 19.04.2012 № 745, розглянувши звернення відповідача-2 щодо приведення у відповідність до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» договору № 39 від 21.04.2006, укладеного між відповідачем-2, відповідачем-1 та позивачем, враховуючи ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Прикінцеві положення вищезгаданого Закону щодо приведення у відповідність до вимог даного закону договори, укладені до набрання чинності закону, враховуючи рішення Бучанської міської ради «Про затвердження Порядку сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча» від 29.03.2012 № 609-23-УІ, враховуючи вимоги Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та беручи до уваги розрахунки здійсненні відповідачем-1, керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішено привести у відповідність до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» договір № 39 від 21.04.2006, укладений між відпоідачіем-2, відповідачем-1 та позивачем шляхом підписання додаткової угоди. Надано повноваження першому заступнику міського голови на підписання додаткової угоди.

03.07.2012 року між третьою особою, відповідачем-1 та відповідачем-2 відповідно до п. 6.3 рішення Бучанської міської ради «Про затвердження Порядку сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча» від 29.03.2012 № 609-23-6 було підписано додаткову угоду № 3 до договору № 39 від 21.04.2006, згідно з умовами п. 1 якої сторони дійшли згоди викласти п. 3.6 договору у наступній редакції: «У зв`язку з будівництвом житлових будинків № 3 та № 4 кварталу забудови в межах вул. Нове шосе, вул. Вишневої та бул. Б.Хмельницького в м. Буча Київської області відповідач-2 передає третій особі шість квартир загальною площею 493,3 кв.м., на суму 2 663 820,00 грн. у житловому будинку № 14 по вул. Нове шосе в м. Буча Київської області та нежитлові приміщення № 4, 8, 9 загальною площею 388,80 кв.м. на суму 2 099 520,00 грн. у житловому будинку № 4 по вул. Б.Хмельницького в м. Буча Київської області.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди № 3 від 03.07.2012 року до договору № 39 від 21.04.2006 року виконання умов щодо будівництва школи на 900 місць; наземного багатоповерхового паркінгу на 480 а/м; дольової участі у будівництві поліклініки на 600 відвідувань за зміну, але не менше опосередкованої вартості будівництва об`єктів медичних установ, рекомендованих Мінрегіонбудом (поліклініка на 150 відвідувань за зміну, лікарня на 90 ліжок), зазначені в п. 1.1 договору, втрачають чинність з моменту підписання даної додаткової угоди.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій» (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів належить до відання відповідних органів місцевого самоврядування.

Замовник, який має намір здійснити будівництво об`єкта містобудування у населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.

Пайова участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту полягає у відрахуванні замовником після прийняття об`єкта в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

До пайової участі (внеску) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів не залучаються замовники у разі здійснення будівництва: об`єктів будь-якого призначення на замовлення органів державної влади або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного та/або місцевих бюджетів; будівель закладів освіти та культури, фізичної культури і спорту, медичного та оздоровчого призначення; будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється на конкурсній основі; об`єктів, що споруджуються замість пошкоджених або зруйнованих внаслідок стихійного лиха чи техногенних аварій; об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, що споруджуються за кошти інвесторів.

Відповідно до ч. 8 ст. 27-1 цього ж закону (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема, житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі (внеску) замовника, встановленої цією статтею.

Частинами 13, 14 ст. 27-1 цього ж закону (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що пайовий внесок сплачується в повній сумі єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. Граничний термін сплати пайового внеску не повинен перевищувати одного місяця після прийняття об'єкта містобудування в експлуатацію.

Кошти, отримані як пайова участь (внесок) замовників об`єктів містобудування, можуть використовуватися виключно на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Пунктом 6.3 порядку сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча, затвердженого рішенням Бучанської міської ради від 29.03.2012 року № 609-23-6, передбачено, що крім пайової участі, додатково може здійснюватися передача житлових або нежитлових приміщень за погодженням та домовленністю сторін.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

До пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва: 1) об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів; 2) будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення; 3) будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; 4) індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках; 5) об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів; 6) об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури; 7) об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру; 8) об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів; 9) об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об'єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу); 10) об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків.

Відповідно до ч. 7 ст. 40 цього ж закону (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених ч. 5 ст. 30 цього Закону.

Частиною 10 ст. 40 цього ж закону (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Частиною 5 ст. 30 цього ж закону (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що якщо технічними умовами передбачається необхідність будівництва замовником інженерних мереж або об`єктів інженерної інфраструктури поза межами його земельної ділянки, розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму їх кошторисної вартості, а такі інженерні мережі та/або об'єкти передаються у комунальну власність.

У разі якщо кошторисна вартість будівництва інженерних мереж та/або об`єктів інженерної інфраструктури перевищує розмір пайової участі замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту, орган місцевого самоврядування приймає рішення про відшкодування замовнику різниці між здійсненими витратами та розміром пайової участі замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Згідно ч. 7 Прикінцевих положень цього ж закону якщо договором про пайову участь, який укладений до набрання чинності цим Законом, передбачена сплата пайової участі замовником будівництва (повністю або частково) в обсягах інших, ніж визначено цим Законом, такий договір підлягає приведенню у відповідність із цим Законом.

Будь-які рішення органів місцевого самоврядування про надання замовником будівництва будь-яких послуг, передачу активів у будь-якій формі (матеріальній чи нематеріальній), передачу частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об'єктів містобудування, крім пайової участі відповідно до цього Закону, прийняті до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із цим Законом.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктами 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 передбачено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст. 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Як вірно вказав суд першої інстанції та вбачається із матеріалів справи предметом спірної додаткової угоди № 3 від 03.07.2012 року до договору № 39 від 21.04.2006 року, укладеної між третьою особою, відповідачем-1 та відповідачем-2, є передача на виконання п. 6.3 порядку сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча, затвердженого рішенням Бучанської міської ради «Про затвердження порядку сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча» від 29.03.2012 року № 609-23-6 (в якості сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча) відповідачем-2 на користь третьої особи шести квартир загальною площею 493,3 кв.м., на суму 2 663 820,00 грн. у житловому будинку № 14 по вул. Нове шосе в м. Буча Київської області та нежитлових приміщень №№ 4, 8, 9 загальною площею 388,80 кв.м. на суму 2 099 520,00 грн. у житловому будинку № 4 по вул. Б.Хмельницького в м. Буча Київської області, у зв`язку із чим, виконання умов щодо будівництва школи на 900 місць; наземного багатоповерхового паркінгу на 480 а/м; дольової участі у будівництві поліклініки на 600 відвідувань за зміну, але не менше опосередкованої вартості будівництва об'єктів медичних установ, рекомендованих Мінрегіонбудом (поліклініка на 150 відвідувань за зміну, лікарня на 90 ліжок), зазначені в п. 1.1 договору, втратили чинність з моменту підписання даної додаткової угоди, що не відповідає та суперечить положенням Закону України «Про планування і забудову територій», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», інших нормативно-правових актів в редакціях, що діяли на момент вчинення правочину, так як вищевказаними положеннями ст. 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій», ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в редакціях, що діяли на момент вчинення правочину, була встановлена заборона органам місцевого самоврядування вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених ч. 5 ст. 30 цього Закону.

Враховуючи зазначене, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна додаткова угода № 3 від 03.07.2012 року до договору № 39 від 21.04.2006 року, укладена між третьою особою, відповідачем-1 та відповідачем-2, суперечить положенням Закону України «Про планування і забудову територій», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», інших нормативно-правових актів в редакціях, що діяли на момент вчинення правочину, оскільки вищевказаними положеннями ст. 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій», ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в редакціях, що діяли на момент вчинення правочину, була встановлена заборона органам місцевого самоврядування вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених ч. 5 ст. 30 цього Закону, а тому позовна вимога прокурора про визнання її недійсною, є законною і обґрунтованою.

Разом з цим, як зазначалося вище та вбачається з матеріалів справи відповідач-2 під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції звернувся до суду з клопотанням про застосування строку позовної давності що викладене у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях.

Відповідач-2 просив суд відмовити прокурору у задоволенні позову повністю у зв'язку із пропущенням строку позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч.ч. 2-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 передбачено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами ст. 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач довідався про обставини укладення між третьою особою, відповідачем-1 та відповідачем-2 спірної додаткової угоди № 3 від 03.07.2012 року до договору № 39 від 21.04.2006 року в момент її підписання і укладення, так як сама спірна додаткова угода до договору укладалась від імені виконавчого органу позивача - Виконавчого комітету Бучанської міської ради і підписувалась першим заступником міського голови на виконання рішення «Про укладення додаткової угоди до договору № 39 від 21.04.2006 року, укладеного між АТ ХК «Київміськбуд», КП «Бучабудзамовник» та Бучанською міською радою» від 19.04.2012 № 745, що в свою чергу підписувалось міським головою, який головує на засіданнях Бучанської міської ради і представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства, і додатком № 1 до якого була спірна додаткова угода № 3 від 03.07.2012. Крім того, як вірно вказав місцевий господарський суд, підпис першого заступника міського голови на спірній додатковій угоді № 3 від 03.07.2012 року до договору № 39 від 21.04.2006 року був засвідчений печаткою Бучанської міської ради.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено Київським апеляційним господарським судом, позовна давність для позивача для звернення до суду із вимогою про захист свого права на оспорювання додаткової угоди № 3 від 03.07.2012 року до договору № 39 від 21.04.2006 року почала свій перебіг з моменту коли позивач довідався про спірну додаткову угоду до договору і відповідно міг довідатись про можливі порушення при її укладенні, а саме з 03.07.2012 і спливла через три роки - 04.07.2015.

Як вбачається із матеріалів справи, прокурор в інтересах позивача звернувся до господарського суду Київської області із позовною заявою вих. № 75-1387-15 62-4068вих15 від 24.06.2015 до відповідачів про визнання недійсною додаткової угоди до договору 14.07.2015 року, тобто із спливом строків позовної давності.

Вищий господарський суд України скасовуючи попередні судові рішення у справі № 911/3023/15 та направляючи справу на новий розгляд до господарського суду Київської області, у своїй постанові від 31.10.2016 зазначив, що суду під час нового розгляду необхідно з`ясувати чи ставилось у даній справі питання щодо поновлення строку позовної давності у випадку його пропущення.

Так, як вбачається з матеріалів справи, прокурор у додаткових письмових поясненнях вих. № 812вих.17 від 19.01.2017 (вх. № суду 1098/17 від 19.01.2017) виклав своє клопотання про поновлення встановленого законом строку позовної давності, у зв'язку з чим прокурор звертається до суду з метою отримання судового захисту, як єдиного можливого способу поновлення порушеного права територіальної громади міста Буча.

Клопотання прокурора про поновлення строку позовної давності обгрутовано тим, що заступником прокурора міста Ірпеня направлялася аналогічна позовна заява від 24.06.2015 року до господарського суду Київської області яка ухвалою суду від 01.07.2015 року у справі № 911/2659/15 була повернута прокурору міста Ірпеня у зв`язку із направленням прокурором копії позовної заяви з додатками відповідачам рекомендованим листом, а не цінним листом із описом вкладення до нього. У зв`язку із тим, що трьохрічний строк на звернення до суду закінчився 03.07.2015, а ухвалу суду від 01.07.2015 про повернення позовної заяви отримано прокурором пізніше, то строк на звернення до суду пропущено прокурором з обґрунтованих причин. В той же час орган держави, який визначено Законом на виконання вказаних функцій держави - Бучанська міська рада Київської області жодних заходів не вжила.

Як зазначено в п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України) (п. 2.3 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України).

Враховуючи зазначене вище, та те, що Заступник прокурора міста Ірпеня звертався до суду з аналогічною позовною заявою (в межах строку позовної давності), яку ухвалою господарського суду Київської області від 01.07.2015 у справі № 911/2659/15 було повернуто, та Заступник прокурора міста Ірпеня Київської області повторно звернувся з позовною вимогою про визнання недійсною спірної додаткової угоди вже з пропуском строку позовної давності, та просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для захисту порушеного права територіальної громади міста Буча, враховуючи, що Бучанська міська рада Київської області, як орган, який відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», наділений правом представляти інтереси територіальної громади міста Буча, належним чином не надав оцінку законності прийнятого виконавчим комітетом міської ради рішення, не вжив заходів цивільно-правового характеру, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності прокурором, у відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України. На переконання колегії судів порушене право підлягає захисту, а тому місцевий господарський суд правомірно задовольнив позов та визнав недійсною додаткову угоду № 3 від 03.07.2012 року до договору № 39 від 21.04.2006 року, укладену між Виконавчим комітетом Бучанської міської ради, КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд».

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу та те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції місцевий господарський суд ухвалою від 07.12.2016 залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчий комітет Бучанської міської ради, який є стороною додаткової угоди № 3 від 03.07.2012 року.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що Виконавчий комітет Бучанської міської ради не зареєстрований, як юридична особа згідно Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Оскільки, у відповідності до чинного господарського процесуального кодексу України учасниками у господарському судовому процесі можуть бути підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, колегія суддів вважає помилковим залучення до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчий комітет Бучанської міської ради, як такий, що не є юридичною особою у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

При цьому, враховуючи те, що Господарським процесуальним кодексом України не передбачена процедура виключення третіх осіб зі складу учасників судового процесу, колегія суддів апеляційного господарського суду позбавлена можливості вчинити такі дії.

Разом з тим, вказане порушення судом першої інстанції не впливає на вірність та законність прийнятого ним рішення, а тому, враховуючи положення ч. 2 ст. 104 ГПК України, оскаржуване рішення господарського суду Київської області від 06.02.2017 року у даній справі слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачами не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача-2 на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Київської області від 06.02.2017 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» на рішення господарського суду Київської області від 06.02.2017 року у справі № 911/3023/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 06.02.2017 року у справі № 911/3023/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3023/15 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова