КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2017 р. Справа№ 911/4135/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Ткаченка Б.О.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Дрозд Т.О.;

відповідача: ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО"

на рішення Господарського суду Київської області

від 06.03.2017р.

у справі №911/4135/16 (суддя Антонова В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

про вчинення певних дій

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про зобов'язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі - відповідач) вчинити певні дії, а саме: прийняти та вивезти товар на загальну суму 18 066,01 грн. (з ПДВ), який підлягає поверненню відповідно до умов п.5.16 договору поставки №12387К від 19.12.2013р., у зв'язку з тим, що товар не користується попитом у кінцевого споживача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення умов укладеного між сторонами договору поставки №12387К від 19.12.2013р., відмовляється забрати у позивача товар у добровільному порядку.

Відповідач проти позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю, зазначаючи про те, що повідомлення позивача №1473 від 23.11.2016р. про повернення товару не відповідає умовам укладеного між сторонами договору, оскільки воно підписано генеральним директором позивача факсимільним відтворенням підпису за допомогою засобів механічного копіювання і зразок факсимільного підпису генерального директора позивача ОСОБА_5 не був погоджений сторонами у договорі. Окрім того, позивачем не було дотримано порядку досудового врегулювання спору.

Рішенням Господарського суду Київської області від 06.03.2017р. у справі №911/4135/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення Господарського суду Київської області від 06.03.2017р. у справі №911/4135/16 повністю і прийняти нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити позов.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом доводи апеляційної скарги позивача ідентичні тим, які наводилися ним під час розгляду справи Господарським судом Київської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2017р., апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Ткаченко Б.О., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2017р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 18.05.2017р.

В судовому засіданні 18.05.2017р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд рішення Господарського суду Київської області від 06.03.2017р. у справі №911/4135/16 скасувати повністю і прийняти нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити позов.

В судовому засіданні 18.05.2017р. представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 18.05.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

19.12.2013р. між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як постачальником, було укладено договір поставки №12387К (далі - Договір поставки) (том справи - 1, аркуші справи - 18-29).

За умовами Договору поставки (розділ 2) постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцеві товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до специфікації, а покупець зобов'язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент приймання товару покупцем від постачальника. Підтвердження приймання товару є підписання сторонами (їх уповноваженими представниками) накладної та іншої обов'язкової та визначеної чинним законодавством України, товарно-супровідної та транспортно-супровідної документації на товар.

Постачальник здійснює поставку товару у відповідності до узгодженої сторонами та посвідченої печатками сторін специфікації. Специфікація надається покупцю постачальником (п. 3.1 Договору поставки).

Умови поставки та порядок прийому товару визначені сторонами у розділі 5 Договору поставки, згідно з п.п.5.1, 5.16-5.19 якого товар за договором поставляється постачальником на умовах базису поставки DDP згідно міжнародних правил тлумачення комерційних термінів Інкотермс (у редакції 2000 року) з урахуванням умов цього договору. Покупець має беззастережне право на свій розсуд повернути постачальнику поставлений ним за договором товар, з наведених нижче підстав, в тому числі, але не обмежуючись: товар, який не користується попитом у кінцевого споживача; товар у якого закінчився термін реалізації/термін придатності; товар, не реалізований покупцем на момент направлення покупцем повідомлення постачальнику про припинення дії цього договору; товар, який під час перевірки покупцем та/або уповноваженими контролюючими державними органами в період реалізації або вибіркової перевірки, виявився неякісним, або не відповідним вимогам до маркування, пакування, стандартів, тощо; товар, що був повернутий кінцевим споживачем; акційний товар по закінченню періоду проведення акції; сезонний товар по закінченню відповідного сезону; в зв'язку зі змінами в чинному законодавстві України, або у разі прийняття рішення суб'єктами владних повноважень, державними органами виконавчої влади з питань регуляторної політки, контролю тощо про заборону або призупинення реалізації (обігу) товару, зміну вимог до вигляду, споживчих якостей, маркування, пакування товару, тощо; за письмовою угодою сторін; в інших випадках, що передбачені цим договором; з інших причин, на розсуд покупця. Покупець надсилає постачальнику повідомлення про повернення товару, в якому зазначає вид та кількість товару, що підлягає поверненню, місце і час його передачі постачальнику. Постачальник, отримавши повідомлення покупця на підставах та умовах, визначених п.п.5.16 та 5.17, зобов'язаний вивезти зазначений у ньому товар одночасно зі здійсненням найближчої наступної поставки, але не пізніше 21 календарного дня з моменту направлення повідомлення покупцем. Повернення товару оформляється відповідною накладною. Вартість товару, що повертається покупцем, зараховується ним в рахунок зменшення заборгованості покупця перед постачальником за договором. У разі, якщо у покупця немає заборгованості перед постачальником за товар, постачальник зобов'язаний не пізніше 5 (п'яти) календарних днів з дати отримання письмової вимоги покупця повернути суму коштів, яка відповідає вартості поверненого товару. У разі повернення товару від покупця до постачальника на умовах статті 5 цього договору право власності на товар переходить до постачальника з моменту підписання його уповноваженим представником накладної та/або іншого документу, який підтверджує повернення товару. Сторони погодили, що у випадках порушення постачальником умов п.5.18 договору покупець має право після закінчення 21 календарного дня з моменту направлення повідомлення про повернення товару розпорядитися товаром на свій розсуд: реалізувати товар за мінімальною ціною; якщо товар відноситься до продуктів харчування, утилізувати його за рахунок постачальника про що складається відповідний акт, в порядку, визначеному в розділі 9 договору.

В п.п.12.1, 12.4 Договору поставки передбачено, що останній набирає чинності з 19.12.2013р. і діє до 31.12.2014р. включно, а в частині невиконання зобов'язань сторін, що виникли на момент дії даного договору - до їх повного виконання. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії договору, визначеному п.12.1 Договору, жодна із сторін не висловить в письмовій формі свій намір припинити дію договору, даний договір вважається продовженим на наступний рік.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на виконання умов Договору поставки відповідач поставляв, а позивач приймав товар, на підтвердження чого надав суду копії видаткових накладних. Однак частина поставленого відповідачем товару на загальну суму 18 066,01 грн. не користувалася попитом у кінцевого споживача, у зв'язку з чим позивач направив відповідачу повідомлення вих.№4173 від 23.11.2016р. про повернення товару.

Відповідач в листі вих.№32д від 12.12.2016р. повідомив позивача про те, що вищевказане повідомлення про повернення товару не відповідає умовам укладеного між сторонами Договору поставки, а тому не може вважатися відповідачем як офіційний документ, підписаний уповноваженою особою позивача.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку виконати умови п.5.16 Договору поставки, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду та просив зобов'язати відповідача прийняти та вивезти товар на загальну суму 18 066,01 грн.

Місцевий господарський суд відмовив у позові повністю, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В процесі судового розгляду було встановлено, що протягом 2014 року відповідач поставляв, а позивач приймав товар, зазначений в специфікації, про що сторонами було складено та підписано видаткові накладні (том справи - 1, аркуші справи - 119-175).

У період з квітня 2015 року по травень 2016 року позивачем здійснювалося повернення товару відповідачу відповідно до умов п.5.16 Договору поставки (акт звірки взаєморозрахунків - том справи - 1, аркуші справи - 41-45), у зв'язку з чим вартість товару, що поверталася покупцем, зараховувалась в рахунок зменшення заборгованості позивача, як покупця, перед відповідачем, як постачальником, згідно з положеннями п.5.18 Договору поставки.

У листопаді 2016 року позивач направив відповідачу повідомлення про повернення товару вих.№1473 від 23.11.2016р. (том справи - 1, аркуші справи - 46-51), в якому зазначив, що підставою для повернення товару є те, що товар не користується попитом у кінцевого споживача. В повідомленні позивачем було вказано вид та кількість товару, який підлягає поверненню, місце і час його передачі відповідачу.

Відповідач в листі вих.№32д від 12.12.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 187) зазначив про те, що повідомлення про повернення товару вих.№1473 від 23.11.2016р. не відповідає умовам Договору поставки, оскільки воно містить підпис генерального директора товариства позивача ОСОБА_6, який зроблений за допомогою факсимільного відтворення підпису засобами механічного копіювання. Однак такий зразок факсимільного підпису генерального директора товариства позивача ОСОБА_5 не був погоджений сторонами у Договорі поставки. Окрім того, відповідач вказав про те, що у отриманому документі зразок факсимільного відображення підпису генерального директора ОСОБА_6 скріплено печаткою "Канцелярія", а у додатку до документа зразок факсимільного відображення підпису генерального директора ОСОБА_6 скріплено печаткою "Для Договорів". Між сторонами не було погоджено використання додаткових зразків печатки, окрім тих, які вказані в п.12.16 Договору поставки.

З цього приводу судом було встановлено наступне.

В ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Тобто, укладаючи Договір поставки, сторони погодили всі його істотні умови, в тому числі й щодо використання певних зразків факсимільного відображення підписів покупця та постачальника.

Так в п.12.16 Договору поставки передбачено, що при підписанні цього договору, додатків і/або додаткових угод до нього, документів, необхідних для реалізації сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором (в тому числі довіреностей, товаросупровідних документів, накладних (крім податкових накладних) та ін.), сторони дійшли до взаємної згоди використовувати в ході виконання договору наступні зразки факсимільного відображення підпису покупця та постачальника, у даному пункті надані зразки факсимільного відтворення підпису покупця - ОСОБА_7 та постачальника - ОСОБА_4

Жодних інших зразків факсимільних відображень підписів представників (посадових осіб, робітників) покупця між сторонами не погоджено. Будь-які зміни до договору щодо зразків факсимільного відображення підпису не вносились, додаткові угоди з цього приводу не укладалися. Доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідно до п.п.12.11 п.12 Договору поставки повноваження осіб на підписання цього договору засвідчуються печатками сторін.

З матеріалів справи вбачається, що у повідомленні позивача про повернення товару вих.№1473 від 23.11.2016р. зразок факсимільного відображення підпису генерального директора товариства позивача ОСОБА_6 скріплено печаткою "Канцелярія", а у додатках до документа зразок факсимільного відображення підпису генерального директора ОСОБА_6 скріплено печаткою "Для Договорів".

В матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивачем відповідача про зміну генерального директора, про зміну зразків факсимільного відображення підпису, тощо.

В п.12.8 Договору поставки сторонами погоджено, що будь-яка сторона зобов'язана негайно у письмовій формі повідомити іншу сторону про обставини, що мають значення для виконання договору, таких як реорганізація, зміна реквізитів, у тому числі банківських, можливість неплатоспроможності, закінчення дії ліцензії тощо. Сторона, яка вчасно не повідомила про значні для виконання договору обставини, несе відповідальність за настання для неї пов'язаних з таким неповідомленням наслідків.

Оскільки ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів щодо можливості використання факсимільного відтворення підпису Генерального директора товариства позивача ОСОБА_6, повідомлення позивача про повернення товару вих.№1473 від 23.11.2016р. підписане за допомогою факсимільного відтворення підпису без попередньої згоди сторін суперечить положенням ст. 207 Цивільного кодексу України та умовам укладеного між сторонами Договору поставки.

Судом враховано посилання позивача на те, що 08.12.2016р. ним була направлена скан-копія повідомлення №1473 від 23.11.2016р. про повернення товару на електронну адресу, зазначену у п.12.9.1 Договору поставки.

Дійсно, згідно з п.12.9 Договору поставки визначено засоби для належного повідомлення сторін на умовах договору, а саме: Електрона адреса (адреси) та номер факсу постачальника: ІНФОРМАЦІЯ_2. Електрона адреса (адреси) та номер факсу покупця: НОМЕР_2 Всі повідомлення, здійснені сторонами з адрес, зазначених у п.п.12.9.1, 12.9.2 договору, вважаються такими, що здійснені належним чином та сторони підтверджують їх обов'язковість та юридичну силу.

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, в жодному електронному листі, про який зазначає позивач, немає відомостей щодо виду та кількості товару, який підлягає поверненню, місце і час його передачі постачальнику. Зокрема, до електронного листа від 08.12.2016р. вкладено скан-повідомлення про повернення товару, однак з матеріалів справи не вбачається, які саме документи були прикріплені до електронного повідомлення.

Умовами Договору поставки передбачено можливість здійснення повідомлення сторонами електронною поштою, обумовлено електронні адреси для листування та номера факсу. Водночас, з наданих позивачем електронних листів вбачається, що електронна переписка проводилася з п'яти електронних адрес і лише одна електрона адреса відповідає затвердженій - ІНФОРМАЦІЯ_1 (електрона адреса позивача).

За наведених обставин, надана позивачем електронна переписка сторін не може вважатися належним та допустимим доказом отримання відповідачем повідомлення про повернення товару вих.№1473 від 23.11.2016р. у розумінні ст. ст. 32, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Колегією суддів враховано посилання відповідача на те, що позивачем не було дотримано порядку досудового врегулювання спору. З цього приводу судом було встановлено наступне.

За умовами п.12.7 Договору поставки будь-який спір, що виник між сторонами з приводу договору, вирішується шляхом переговорів. До звернення в суд сторона зобов'язана пред'явити іншій стороні, яка порушила договір, претензію. Претензія надсилається рекомендованим листом з повідомленням. Якщо протягом 30 календарних днів вирішити спір в позасудовому порядку не вдається, спір вирішується в суді за відповідною підвідомчістю та підсудністю згідно чинного законодавства України.

Відповідно до норм ст. 5 Господарського процесуального кодексу України сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою. Порядок досудового врегулювання спорів визначається цим Кодексом, якщо інший порядок не встановлено діючим на території України законодавством, яке регулює конкретний вид господарських відносин. Однак, Закон не може позбавити жодну зі сторін права на звернення до суду за захистом свого порушеного права та охоронюваного законом інтересу

Водночас, чинне законодавство свідчить про те, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Аналогічні висновки викладені в рішенні Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст. 124 Конституції України №15-рп/2002 від 09.07.2002р.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що повідомлення позивача про повернення товару вих.№1473 від 23.11.2016р. не відповідає умовам укладеного між сторонами Договору поставки, а тому таке повідомлення не може вважатися належним доказом повідомлення відповідача про намір повернути товар, у зв'язку з чим в даному конкретному випадку правові підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Позивачем не надано доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" на рішення Господарського суду Київської області від 06.03.2017р. у справі №911/4135/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 06.03.2017р. у справі №911/4135/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/4135/16 повернути до Господарського суду Київської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Б.О. Ткаченко

С.О. Алданова