КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. Справа№ 910/19273/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 16.05.2017 року,

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ФОЗЗІ РІТЕЙЛ» на рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року

по справі № 910/19273/16 (суддя - Борисенко І.І.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАРЕКС УКРАЇНА»

до 1) приватного акціонерного товариства «ФОЗЗІ РІТЕЙЛ»

2) товариства з обмеженою відповідальністю «НІЖИНСЬКИЙ КОНСЕРВНИЙ ЗАВОД»

про стягнення 13 531,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року у справі № 910/19273/16 позов ТОВ «КОМПАРЕКС УКРАЇНА» до ПрАТ «ФОЗЗІ РІТЕЙЛ», ТОВ «НІЖИНСЬКИЙ КОНСЕРВНИЙ ЗАВОД» про стягнення 13 531,62 грн. за договором №1249/02-14 задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ПрАТ «ФОЗЗІ РІТЕЙЛ», звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року у справі № 910/19273/16 та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді Тищенко О.В., суддів: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У запереченні на апеляційну скаргу ТОВ «КОМПАРЕКС УКРАЇНА» вважає подану відповідачем-1 апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ПрАТ «ФОЗЗІ РІТЕЙЛ» надав суду свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким, відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції також надав суду свої пояснення по справі, в яких заперечив проти задоволення скарги, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення господарського суду міста Києва законним та обгрунтованим. Представник просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 28.02.2017 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники ТОВ «НІЖИНСЬКИЙ КОНСЕРВНИЙ ЗАВОД» у судове засідання суду апеляційної інстанції 16.05.2017 року не з'явились, про час та місце розгляду справи відповідач-2 був повідомлений належним чином про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи викладене, заслухавши думку представників сторін що з'явились у судове засідання, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки ТОВ «НІЖИНСЬКИЙ КОНСЕРВНИЙ ЗАВОД» про дату та місце розгляду справи було повідомлене належним чином. Участь відповідача-2 у судовому засіданні 16.05.2017 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та про витребування додаткових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились у судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» (надалі - субліцензіар) та акціонерним товариством «Фоззі Рітейл», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Фоззі Рітейл» (надалі - відповідач-1, клієнт), за участю товариства з обмеженою відповідальністю «Ніжинський консервний завод» (надалі - афілійована особа) було укладено ліцензійний договір № 1249/02-14 (надалі - договір), відповідно до п. 2.1 якого, субліцензіар зобов'язується в рамках ліцензійної угоди надати клієнту та афілійованим особам ліцензії (тимчасові або постійні) на право користування програмними продуктами Microsoft, тимчасові ліцензії Software Assurance, а клієнт та афілійовані особи зобов'язуються прийняти право на користування програмними продуктами, що зазначені в додатку № 1 й оплатити їх в строки й на умовах, установлених у розділі 3 договору (п. 2.10. договору).

Згідно з п. 3.1 договору вартість договору складається з суми коштів, що сплачується як винагорода клієнтом та афілійованими особами субліцензіару за надання права користування програмними продуктами, зазначеними в додатку № 1. Порядок та строки виплати винагороди за ліцензії зазначені в додатку № 2 до договору.

Винагорода за ліцензії сплачується клієнтом та кожною з афілійованих осіб у порядку та на умовах, передбачених у додатку № 2 до даного договору (п. 3.4. договору).

Як передбачено умовами додатку № 2 до договору, винагорода сплачується клієнтом та афілійованими особами, зокрема, товариством з обмеженою відповідальністю «Ніжинський консервний завод», щомісячно не пізніше 10 числа місяця у розмірі 1389,55 грн. на місяць.

Згідно з пунктом 3.5 договору, датою платежу за даним договором вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок субліцензіара. Роялті сплачується клієнтом та афілійованими особами банківськими переказом на поточний рахунок субліцензіара на підставі рахунку, виставленого субліцензіаром.

За змістом п. 3.6 договору, у випадку зміни (збільшення/зменшення) курсу НБУ національної валюти України по відношенню до долару США на дату підписання даного договору більш ніж на 2% порівняно з курсом НБУ на дату платежу, сума несплаченого роялті підлягає перерахунку по наступній формулі:

С = Вх(К2/К1), де

В - сума винагороди за одну тимчасову ліцензію в національній валюті України на дату підписання даного договору або відповідної додаткової угоди про продовження терміну дії даного договору, що підлягає сплаті;

С - сума винагороди за одну тимчасову ліцензію в національній валюті України, що має бути сплачена згідно з умовами даного договору після перерахунку;

К1 - вартість 1 (одного) долара США в національній валюті України згідно з офіційним курсом НБУ на дату підписання даного договору;

К2 - вартість 1 (одного) долара США в національній валюті України згідно з офіційним курсом НБУ на дату платежу або на дату укладання відповідного акту узгодження ліцензій згідно п. 3.6 договору.

Відповідно до п. 3.7 договору, у випадку зміни суми винагороди за ліцензії в порядку, передбаченому п. 3.6 договору, субліцензіар зобов'язаний направити клієнту акт узгодження ліцензій, а клієнт зобов'язаний не пізніше 10 (десяти) календарних днів від дня одержання акту узгодження ліцензій здійснити таку оплату. Відповідні акти є невід'ємними частинами цього договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 травня 2015 року, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами (п. 7.1 договору).

Так, у жовтні 2016 року ТОВ «Компарекс Україна» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПрАТ «Фоззі-Рітейл», ТОВ «Ніжинський консервний завод» про стягнення 13 531,62 грн. за договором №1249/02-14.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що згідно облікових даних позивача за відповідачем-2 рахується заборгованість у розмірі 13531,62 грн., що є збільшеним розміром винагороди (роялті) за користування ліцензіями внаслідок збільшення національної валюти України стосовно долара США відповідно до продажу доларів США за даними Національного банку України. За твердженням позивача, вказана заборгованість утворилась внаслідок того, що відповідач-2, проводячи оплату, свідомо ігнорував вимоги п. 3.6 договору та не сплатив на користь позивача збільшений розмір винагороди (роялті) за користування ліцензіями внаслідок збільшення національної валюти України стосовно долара США.

Позивач вказує, що 24.05.2016 року направив на адресу відповідача-2 заяву б/н від 20.05.2016 року, в якій просив в порядку п. 3.6 договору сплатити винагороду в сумі 13 531,62 грн., що є збільшеним розміром винагороди (роялті) за 8-й та 9-й періоди користування ліцензіями внаслідок збільшення національної валюти України стосовно долара США відповідно до продажу доларів США за даними Національного банку України, згідно рахунків №№ ІР000422, ІР000423 від 16.05.2016 року, №№ ІР000489, ІР000490 від 17.05.2016 року та актів узгодження цін ліцензії №№ 160000079VR, 160000080VR від 16.05.2016 року, №№ 160000146VR, 160000147VR від 17.05.2016 року. Факт направлення заяви б/н від 20.05.2016 року підтверджується фіскальним чеком № 3646 від 24.05.2016 року та описом вкладення у цінний лист від 24.05.2016 року (копії містяться в матеріалах справи).

Однак, відповідач-2 залишив заяву б/н від 20.05.2016 року без відповіді та задоволення. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ПрАТ «Фоззі-Рітейл» на вимогу № 90 від 11.03.2016 року надав відповідь, в якій останній відмовив позивачу у виплаті винагороди, оскільки ліцензійний договір № 1249/02-14 від 01.02.2014 року на момент пред'явлення вимоги є виконаним та припинив свою дію, зобов'язання за договором були виконані в повному обсязі до закінчення дії договору, будь-які акти узгодження ліцензій та/або будь-які претензії/вимоги щодо здійснення перерахунку винагороди за 8-й та 9-й квартали протягом строку дії договору товариству субліцензіаром не надсилались, у зв'язку з чим у ПАТ «Фоззі-Рітейл» відсутні підстави для здійснення оплати.

Заперечуючи проти позову відповідачі послались на те, що зобов'язання з оплати суми винагороди за 9-й період користування ліцензією у розмірі 5002,38 грн. відповідач-2 виконав 23.04.2015 року, тому договір припинив свою дію з 23.04.2015 року (дата повного виконання відповідачем-2 зобов'язання за договором). Крім того, відповідачі зазначають, що на момент припинення договору у відповідачів не залишилось невиконаних перед позивачем зобов'язань з оплати курсової різниці, так як не виникло обов'язку, передбаченого п.п. 3.6, 3.7 договору, оскільки позивач не скористався своїм правом, передбаченим договором, та не направив станом на дату повного виконання свого зобов'язання з оплати винагороди за договором, зазначені в п.3.7 договору акти узгодження ліцензій, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року у справі № 910/19273/16 позов ТОВ «Компарекс Україна» про стягнення 13 531,62 грн. за договором №1249/02-14 задоволено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд, відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як передбачено ст. 1109 Цивільного кодексу України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У випадках, передбачених ліцензійним договором, може бути укладений субліцензійний договір, за яким ліцензіат надає іншій особі (субліцензіату) субліцензію на використання об'єкта права інтелектуальної власності. У цьому разі відповідальність перед ліцензіаром за дії субліцензіата несе ліцензіат, якщо інше не встановлено ліцензійним договором. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 р. за № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Таким чином, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Відповідно до п.4 наказу Міністерства фінансів України №193 від 10.08.2000р. «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів" курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах, а саме встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни.

Отже, курсова різниця є наслідком перерахунку однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах, що виникає у зв'язку із знеціненням грошових коштів, а тому сума розрахована у зв'язку з курсовою різницею, і є інфляційними втратами.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України №12/149 від 04.07.2011 року та №55/440 від 27.03.2012 року.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ч.1 ст.632 Цивільного кодексу України).

Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором. При цьому, сторони обумовили в договорі зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина) (п. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Пунктом 8.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року визначено, що згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч. 2 ст. 198 Господарського кодексу України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Так, пунктом 3.6 договору сторони передбачили, що у випадку зміни (збільшення/зменшення) курсу НБУ національної валюти України по відношенню до долару США на дату підписання даного договору більш ніж на 2% порівняно з курсом НБУ на дату платежу, сума несплаченого роялті підлягає перерахунку по наступній формулі:

С = Вх(К2/К1), де

В - сума винагороди за одну тимчасову ліцензію в національній валюті України на дату підписання даного договору або відповідної додаткової угоди про продовження терміну дії даного договору, що підлягає сплаті;

С - сума винагороди за одну тимчасову ліцензію в національній валюті України, що має бути сплачена згідно з умовами даного договору після перерахунку;

К1 - вартість 1 (одного) долара США в національній валюті України згідно з офіційним курсом НБУ на дату підписання даного договору;

К2 - вартість 1 (одного) долара США в національній валюті України згідно з офіційним курсом НБУ на дату платежу або на дату укладання відповідного акту узгодження ліцензій згідно п. 3.6 договору.

Відповідно до п. 3.7 договору, у випадку зміни суми винагороди за ліцензії в порядку, передбаченому п. 3.6 договору, субліцензіар зобов'язаний направити клієнту акт узгодження ліцензій, а клієнт зобов'язаний не пізніше 10 (десяти) календарних днів від дня одержання акту узгодження ліцензій здійснити таку оплату. Відповідні акти є невід'ємними частинами цього договору.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що укладаючи ліцензійний договір № 1249/02-14 від 01.02.2014 року, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд, відповідно до умов п. п. 3.6, 3.7 договору, стягнути з відповідачів винагороду в сумі 13 531,62 грн., що є збільшеним розміром винагороди (роялті) за 8-й та 9-й періоди користування ліцензіями внаслідок збільшення національної валюти України стосовно долара США відповідно до продажу доларів США за даними Національного банку України.

Як вбачається з матеріалів та вірно встановлено судом першої інстанції, зобов'язання з оплати суми винагороди за 9-й період користування ліцензією у розмірі 5002,38 грн. відповідач-2 виконав 23.04.2015 року.

Відповідно до пункту 7.1 договору, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 травня 2015 року, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами.

Згідно з ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України, строком дії договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем були складені акти узгодження цін ліцензії №№ 160000079VR, 160000080VR від 16.05.2016 року, №№ 160000146VR, 160000147VR від 17.05.2016 року, у зв'язку зі зміною курсу НБУ національної валюти України по відношенню до долара США, до закінчення строку дії договору - 31.05.2015 року.

Разом з тим, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме в строк дії договору виникли зобов'язання відповідачів стосовно оплати винагороди (роялті), яка за розрахунком позивача, складає 13 531,62 грн.

Судом апеляційної інстанції перевірено вказаний розрахунок, колегія суддів вважає його обґрунтованим та правомірним, а тому, у відповідності до ст. 540 Цивільного кодексу України, місцевим господарським судом вірно стягнуто з відповідачів (клієнта та афілійованої особи) збільшений розмір винагороди у рівних частках.

Як зазначалося вище та встановлено судом позивач направив 24.05.2016 року на адресу відповідача-2 заяву б/н від 20.05.2016 року, в якій просив в порядку п. 3.6 договору сплатити винагороду в сумі 13 531,62 грн., що є збільшеним розміром винагороди (роялті) за 8-й та 9-й періоди користування ліцензіями внаслідок збільшення національної валюти України стосовно долара США відповідно до продажу доларів США за даними Національного банку України, згідно рахунків №№ ІР000422, ІР000423 від 16.05.2016 року, №№ ІР000489, ІР000490 від 17.05.2016 року та актів узгодження цін ліцензії №№ 160000079VR, 160000080VR від 16.05.2016 року, №№ 160000146VR, 160000147VR від 17.05.2016 року.

Факт направлення заяви б/н від 20.05.2016 року підтверджується фіскальним чеком № 3646 від 24.05.2016 року та описом вкладення у цінний лист від 24.05.2016 року.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява б/н від 20.05.2016 року про сплату винагороди в сумі 13 531,62 грн., що є збільшеним розміром винагороди (роялті) за 8-й та 9-й періоди користування ліцензіями внаслідок збільшення національної валюти України стосовно долара США відповідно до продажу доларів США за даними Національного банку України та акти узгодження ліцензій №№ 160000079VR, 160000080VR від 16.05.2016 року, №№ 160000146VR, 160000147VR від 17.05.2016 року були направлені позивачем після закінчення календарного строку дії договору, що не суперечить пункту 3.7 договору та визначеним ним умовам оплати.

Крім того, на переконання колегії суддів, зобов'язання щодо остаточного розрахунку за право користування ліцензійним програмним забезпеченням шляхом оплати сум коригування виникло по даному договору та у даних правовідносин, саме на підставі курсових коливань еквівалентної валюти договору, а не на підставі актів узгодження цін, про що помилково зазначає скаржник. Пред'явлення до оплати самих актів узгодження цін є тільки початком строку виконання такого остаточного розрахунку.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що розмір винагороди за ліцензійним договором від 01.02.2014 року № 1249/02-14 був збільшений у межах строку дії договору.

Такої ж правової позиції з аналогічних правовідносин дотримується й Вищий господарський суд, зокрема, у своїй постанові від 14.02.2017 року по справі № 911/2027/16

Враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку по справі та задовольнив позов. Позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції належним чином доведене порушення його прав зі сторони відповідачів.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачами не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача-1 на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги приватного акціонерного товариства «ФОЗЗІ РІТЕЙЛ» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ФОЗЗІ РІТЕЙЛ» на рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року у справі № 910/19273/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року у справі № 910/19273/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/19273/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова