ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року Справа № 911/445/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

ГоловуючогоМачульського Г.М. (доповідач),
суддівКоробенка Г.П.,
Кравчука Г.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Котлогаз"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду
від15.02.2017
у справі№911/445/16
Господарського судуКиївської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Котлогаз"
доФізичної особи - підприємця ОСОБА_4
простягнення суми

за участю

- позивача:Ульянов Р.А. (довіреність від 14.03.2017)
- відповідача:ОСОБА_6 (довіреність від 03.01.2017),

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись у суд за даним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Котлогаз" (далі - позивач) просило стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі - відповідач) 245 474,92 грн. вартості безпідставно отриманого майна, 6 662,19 грн. інфляційних втрат за період з 17.10.2015 по 31.12.2015 та 1 916,72 грн. трьох відсотків річних за період з 17.10.2015 по 19.01.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем використані матеріали вартістю 245 474,92 грн., які йому були передані позивачем для виконання робіт, в той час, як згідно умов договору він повинен був використати власні матеріали при обмуровці котла, у зв'язку з чим, позивач вважав, що відповідач безпідставно зберіг за його рахунок майно на означену суму, та на підставі статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України повинен оплатити його вартість. Також позивач нарахував на вказану вартість майна згідно статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та три відсотки річних.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Господарського суду Київської області від 07.10.2016 (суддя Мальована Л.Я.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Жук Г.А., судді Дикунська С.Я., Мальченко А.О.), у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до цього суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржену постанову суду, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Відповідно до приписів 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної норм матеріального і процесуального права, а згідно статті 11111 ч.2 п.4 цього кодексу у постанові суду касаційної інстанції мають бути зазначені стислий виклад суті рішення місцевого господарського суду, рішення, постанови апеляційного господарського суду.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 31.07.2014 між позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець) було укладено договір № 16 на поставку обладнання і виконання монтажних робіт, згідно з умовами п.1.1 якого виконавець зобов'язався у строк передбачений договором, специфікацією, графіком виконання робіт, виготовити та передати у власність (поставити) товар, зазначений в специфікації (додаток № 1), виконати комплекс робіт, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити за виготовлений, поставлений товар, а також за виконанні роботи виконавцю на умовах даного договору.

На умовах та в порядку цього договору, виконавець, зобов'язався власними силами, із застосуванням свого матеріалу, техніки, інструментів виконати комплекс робіт за завданням замовника.

Посилаючись на те, що відповідачем використані матеріали вартістю 245 474,92 грн., які йому були передані позивачем для виконання робіт, в той час, як згідно умов договору він повинен був використати власні матеріали, позивач дійшов висновку, що відповідач безпідставно зберіг за його рахунок майно на означену суму.

На підтвердження передачі відповідачу та отримання ним будівельних матеріалів, позивач посилався на видаткову накладну від 02.10.2015 № РН-0000133, акт інвентаризації майна станом на 17.08.2015 та акт про виявлення матеріалів на встановленому котлі від 03.09.2015.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, своє рішення про відмову у задоволенні позову мотивував тим, що позивач не довів належними та допустимим доказами передачу майна та його отримання відповідачем, що виключає правові підстави для задоволення позову у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України.

Підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції відсутні виходячи із наступного.

Відповідно до приписів статті 1212 вказаного Кодексу особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що застосування її положень про повернення майна потерпілому можливе у разі набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, та за відсутності для цього правових підстав або якщо такі відпали.

У касаційній скарзі як на підставу для скасування постанови суду апеляційної інстанції позивач наводить видаткову накладну від 02.10.2015 № РН-0000133, акт інвентаризації майна станом на 17.08.2015 та акт про виявлення матеріалів на встановленому котлі від 03.09.2015, зазначаючи, що згідно з цими документами відповідач отримав майно вартістю 245 474,92 грн., яке йому було передано позивачем для виконання робіт, в той час, як згідно умов договору він повинен був використати власні матеріали при обмуровці котла.

Отже із вказаних доводів позивача вбачається, що відповідач безпідставно зберіг за рахунок позивача майно на означену суму та на підставі ст.ст.1212,1213 Цивільного кодексу України повинен оплатити його вартість.

Проте позивач, як встановлено судом апеляційної інстанції, доказів на підтвердження передачі та отримання відповідачем майна не надав, встановлених судом апеляційної інстанції обставин не спростував.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження передачі відповідачеві та отримання останнім будівельних матеріалів позивач надав суду видаткову накладну № РН-0000133 від 02.10.2015, яка не містить підпису уповноваженої особи відповідача, та яка складену зі спливом більше, ніж п'ять місяців після дати, яку позивач вказував як дату передачі майна.

Також судом апеляційної інстанції зазначено, що Акт інвентаризації станом на 17.08.2015 (а.с. 27-41), на який посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не може вважатись доказом поставки відповідачу, отримання останнім матеріалів та засобів для виконання робіт, передбачених договором №16 від 31.07.2014. Даний Акт, який складено без участі представників відповідача, був складений за результатами інвентаризації матеріалів, які зберігались на об'єкті ЧП "Білоцерківська агропромислова група" і були використані при проведенні монтажних робіт.

За вказаних обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що надання позивачем доказів придбання спірного майна та надання Акту інвентаризації станом на 17.08.2015 лише підтверджує набуття даного майна позивачем, його облік товариством та певну недостачу матеріальних цінностей при проведенні інвентаризації у серпні 2015, однак не може підтверджувати фактичну передачу даного товару у квітні 2015 відповідачу та його використання ним при виконання робіт за договором №16 від 31.07.2014.

Крім того, судом апеляційної інстанції зазначено, що позивач як доказ поставки та перевезення даних матеріалів зі свого складу в місті Кременчук на об'єкт виконання монтажних робіт - Полтавська область, Великобагачанський район, село Білоцерківка, надає службову записку виконроба ОСОБА_7 (а.с. 42), який стверджує, що отримав матеріали, недостачу яких виявлено під час інвентаризації, та перевіз їх на об'єкт і видав 20.04.2015 працівникам відповідача.

Суд апеляційної інстанції надав оцінку цим доводам позивача та дійшов до правильного висновку про те, що отримання відповідачем матеріалів не підтверджується.

Також, як вбачається із судових рішень, позивач як доказ використання відповідачем матеріалів позивача у проведених роботах з влаштування котла надає Акт про виявлення матеріалів на встановленому котлі від 03.09.2015, складений та підписаний представниками замовника ПП "БІАГАР", підрядника - ТОВ "ВКП "Котлогаз", за відсутності представників субпідрядної організації, тобто відповідача у справі.

Суд апеляційної інстанції, критично оцінив даний документ, оскільки матеріали, які були вказані у даному Акті як використані відповідачем у підрядних роботах з влаштування котла (цегла, плитка, шнур, азбест, маса, цемент, сітка тощо), є речами визначеними родовими ознаками, зазначивши, що відповідно до частини 2-ї статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що у складеному Акті не міститься жодних ідентифікуючих ознак, які б давали можливість встановити, що саме ці матеріали (саме ця цегла, цемент, сітка та інші) були набуті позивачем та перебували у його володінні, що ці матеріали в подальшому він передав відповідачу, та що саме вони були використані при виконанні робіт.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції відхилив такий Акт як належний доказ на підтвердження використання відповідачем у виконанні робіт саме матеріалів замовника.

Відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доводити обставини справи покладається на сторін, а суд, з урахуванням приписів статей 38, 43 цього кодексу, має дати доказам належну оцінку.

Як вбачається із викладеного, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку доводам та вказаним доказам позивача, та дійшов до правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки відсутні будь які докази, які б давали правові підстави вважати, що відповідач отримав зазначене позивачем майно.

Крім того, як вбачається із вище викладеного, положення статті 1212 Цивільного кодексу України визначають обов'язок повернути потерпілому безпідставно набуте майно.

Згідно приписів частини 2-ї статті 1213 цього кодексу у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Отже крім наведеного вище позивач мав довести неможливість повернути в натурі безпідставно набуте майно і лише за наслідками таких обставин виникає право на відшкодування вартості такого майна, однак оскільки такого не доведено, правові підстави для задоволення позову також відсутні.

Крім того, згідно приписів статті 111 Господарського процесуального кодексу України касаційна скарга подається у письмовій формі і повинна містити, зокрема, вимоги особи, що подала скаргу, із зазначенням суті порушення або неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права (ч.1 п.4).

Відповідно до положень статті 1117 цього кодексу касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (ч.2).

Отже перегляд у касаційному порядку судових рішень здійснюється за доводами, викладеними у касаційній скарзі.

Повноваження, надані суду касаційної інстанції, відрізняються від повноважень, наданих судам попередніх інстанцій, і суд касаційної інстанції не має права в черговий раз розглядати спір по суті, а лише перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Котлогаз" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 у справі Господарського суду Київської області №911/445/16, залишити без змін.

Головуючий суддя Г.М. Мачульський

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук