ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2017 р. Справа № 909/698/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу прокуратури Івано-Франківської області м. Івано-Франківськ

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 02.11.2016р.

у справі №909/698/16

за позовом: першого заступника керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України м. Київ

до відповідача - 1: державного навчального закладу «Войнилівський професійний ліцей» смт. Войнилів, Калушського району Івано-Франківської області

до відповідача - 2: товариства з обмеженою відповідальністю «Даноша» с. Копанки, Калушського району Івано-Франківської області

про визнання недійсним договору від 01.01.2016р. про спільну діяльність по обробітку сільськогосподарських земель Войнилівського професійного ліцею, укладеного між державним навчальним закладом «Войнилівський професійний ліцей» та ТОВ «Даноша»; зобовязання ТОВ «Даноша» звільнити займані ним земельні ділянки державної форми власності площею 127,3718 га. вартістю 2345111 грн.

за участю представників сторін від:

прокурора - позивача: ОСОБА_2 згідно посвідчення №033544 від 16.02.2017 р.;

відповідача-1: ОСОБА_3 - згідно угоди про надання правової допомоги від 26.01.2017р.;

відповідача-2: ОСОБА_4 - згідно довіреності б/н від 03.01.2017 р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області у даній справі від 02.11.2016 р. (суддя Деделюк Б.В.) у позові першого заступника керівника Калуської місцевої прокуратури про визнання недійсним договору від 01.01.2016 р. про спільну діяльність по обробітку сільськогосподарських земель Войнилівського професійного ліцею та про зобовязання звільнити займані відповідачем-2 земельні ділянки державної форми власності, відмовлено.

Рішення мотивовано лише тим, що оскільки за оспорюваним договором не відбувся перехід права користування земельними ділянками, а також фактично самі земельні ділянки не вибули із володіння землекористувача Войнилівського професійного ліцею, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним як такого, що вчинений з порушенням законодавства. Оскільки вимога про звільнення земельних ділянок є похідною від першої вимоги про визнання правочину недійсним, відповідно і відмовлено у задоволенні такої позовної вимозі.

Не погоджуючись із таким рішенням, першим заступником прокурора Івано-Франківської області подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного господарського суду, у якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга з урахуванням додаткових пояснень від 24.01.2017 р., 03.02.2017 р., 24.02.2017 р. та від 01.03.2017 р. мотивована тим, що відповідно до ч.2 ст. 63 Закону України «Про освіту», земельні ділянки державних навчальних закладів, установ та організацій системи освіти передаються їм у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України, а відповідач-1 є державною організацією (установою, закладом), що заснований на державній власності і підпорядкований Міністерству освіти і науки України. Однак, Войнилівський професійний ліцей не звертався до Міністерства освіти і науки України про погодження укладання спірного договору, що суперечить ст.ст. 4,5,6 Закону України «Про управління обєктами державної власності» та постанові Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 р.

У відзивах на апеляційну скаргу від 19.01.2017 р., 18.01.2017 р., 16.02.2017 р. обидва відповідачі посилаються на ті ж обставини та підстави, якими обґрунтоване оспорюване рішення суду першої інстанції, а також на те, що у відповідності до ч.1 ст. 13 Конституції України, дія Закону «Про управління обєктами державної власності» не поширюється на управління обєктами власності Українського народу, тому доводи прокурора із посиланням на норми вказаного закону, є необґрунтованими.

Окрім цього, у поясненнях на апеляційну скаргу від 27.12.2016 р. Міністерство освіти і науки України підтверджує, що Войнилівський професійний ліцей не звертався до Міністерства з питання погодження спірного договору.

Присутні у судових засіданнях представники сторін підтримали доводи та заперечення, викладені як у апеляційній скарзі із доповненнями до такої, так і у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях до такого.

Враховуючи названі вище доводи та заперечення сторін, розглянувши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню із прийняттям нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним, 01.01.2016 р. між державним навчальним закладом «Войнилівський професійний ліцей» (учасник 1) та товариством з обмеженою відповідальністю «Даноша» (учасник 2) укладено договір про спільну діяльність по обробітку сільськогосподарських земель Войнилівського професійного ліцею (далі договір) (а.с.32-33)

Згідно п. 1.1, 1.2, 2.1 договору, учасники за цим договором приймають на себе зобовязання обєднати свої вклади і спільно діяти для досягнення спільної мети (обробіток поля площею 127,3718 га). Для досягнення спільної мети згідно цього договору, учасник 1 надає земельну ділянку в с. Томашівці площею 127,3718 га, а учасник 2 несе всі витрати, необхідні для досягнення мети, зазначеної у цьому пункті.

Сторони погодили, що учасник 2 на власний розсуд розпоряджається отриманою продукцією, при цьому учасник 1 незалежно від жодних обставин отримує щорічно обовязкову частку у майні, що зазначена в п. 5.3. даного договору (4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік).

Для досягнення мети за цим договором учні учасника 1 будуть проходити виробниче навчання, практику згідно навчальних планів і програм учасника 1.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 70789162 від 19.10.2016 р. власником спірних земельних ділянок є Головне управління Держземагенства в Івано-Франківській області, а правокористувачем: державний навчальний заклад «Войнилівський професійний ліцей» загальною площею 127,3718 га, які знаходяться на землях Томашівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області (а.с. 112-115)

Згідно п.п. 1.1, 2.2, 7.8 статуту державного навчального закладу «Войнилівський професійний ліцей», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 27.12.04.2011 № 1539 (далі статут), державний навчальний заклад є державним професійно-технічним навчальним закладом другого атестаційного рівня, професійний ліцей є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби, штамп, печатку із зображенням Державного герба України і своїм найменуванням, має право укладати цивільно-правові угоди.

Для забезпечення підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації робітничих кадрів професійний ліцей має відповідну навчально-матеріальну базу та земельну ділянку відповідно до паспортів, технічної документації, актів права власності тощо.

Правильними є висновки суду першої інстанції, що договір про спільну діяльність по обробітку сільськогосподарських земель Войнилівського професійного ліцею від 01.01.2016 не є договором оренди землі і не містить умови щодо переді ТОВ «Даноша» земельної ділянки і зобовязання товариства по її використанню, оскільки умовами договору сторонами погоджено, що виробництво за цим договором не позбавляє права користування земельними ділянками землекористувача та не надає прав користувача чи орендаря виробникові.

Проте, судом не враховано норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини щодо укладання договорів спільної діяльності, де стороною є державні підприємства, установи, організації, а також господарські товариства, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків.

Зокрема, згідно ст. 1, 4, п.20 ч.1 ст.6, пп. «л», п.18) ч.2 ст. 5 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Суб'єктами управління об'єктами державної власності є, зокрема Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку; міністерства та інші органи виконавчої влади.

Уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань погоджують підприємствам, установам, організаціям, що належать до сфери їх управління, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, повноваження з управління корпоративними правами держави яких він здійснює, договори про спільну діяльність, договори комісії, доручення та управління майном, зміни до них та контролюють виконання умов цих договорів;

Здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів визначає порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Постановою Кабінету Міністрів України №296 від 11.04.2012 р. затверджено порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Згідно п. 4 вказаного Порядку, орган управління подає у встановленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України узгоджений проект рішення щодо погодження укладення договору разом з документами, зазначеними в абзацах четвертому - шостому пункту 3 цього Порядку.

Крім цього, відповідно до вимог ч. 4 ст. 122 Земельного Кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно вимог ч. 2 ст. 63 Закону України «Про освіту», земельні ділянки державних навчальних закладів, установ та організацій системи освіти передаються їм у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України, а державний навчальний заклад «Войнилівський професійний ліцей» є державною організацією (установою, закладом), що заснований на державній власності і підпорядкований Міністерству освіти і науки України, тому правомірно передало ліцею право користування цими земельними ділянками через центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, в даному разі - Головне управління Держземагенства в Івано-Франківській області, яке значиться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, саме як власник.

Таким чином, незважаючи на те, що є предметом спірного договору, чи то право обробітку земельної ділянки, чи будь-яке інше речове право на земельну ділянку, оскільки такий спірний договір є договором про спільну діяльність, він у обовязковому порядку у відповідності до названих вище нормативно-правових та підзаконних актів, повинен пройти процедуру погодження з органом управління, яким є Міністерство освіти і науки України та Кабінетом Міністрів України.

У матеріалах справи відсутні докази такого погодження спірного договору про спільну діяльність та сторонами не заперечується відсутність такого погодження.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215, ч.ч.1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За таких обставин, помилковими є висновки суду першої інстанції про відповідність оскаржуваного правочину нормам чинного законодавства, тому він є недійсним в силу ч.1 ст. 236 Цивільного кодексу України, з дати укладання.

Відповідно до ч.1, 5 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Таким чином, похідна вимога прокурора про зобовязання відповідача-2 звільнити спірні земельні ділянки, які надані йому згідно п.1.1 спірного договору, також є обґрунтованою і підлягає задоволенню як вимога про застосування наслідків недійсного правочину.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.

При зміні чи скасуванні рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд проводить новий розподіл судових витрат на підставі ст.49 ГПК України. Відповідно до ч. 2 ст.49 ГПК України, у разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідачів, які допустили порушення закону при прийнятті оспорюваного правочину, судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції покладається у рівних частинах на відповідачів, за двома позовними вимогами немайнового характеру.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника прокурора Івано-Франківської області задовольнити.

2. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 02.11.2016 р. даній справі № 909/698/16 скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати недійсним договір про спільну діяльність по обробітку сільськогосподарських земель Войнилівського професійного ліцею від 01.01.2016 р., укладений між державним навчальним закладом «Войнилівський професійний ліцей» та товариством з обмеженою відповідальністю «Даноша».

3. Зобовязати товариством з обмеженою відповідальністю «Даноша» звільнити земельні ділянки державної форми власності площею 127, 3718 га, вартістю 2 345 111,00 грн. які воно займає на підставі договору від 01.01.2016 р.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Даноша» (77330, с.Копанки Калуського району Івано-Франківської області, вул. Лісова,1, ) на користь прокуратури Івано-Франківської області (76000 м.Івано-Франківськ,вул. Грюндвальська,11, ) 2 893,8 грн. витрат на оплату судового збору за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій.

5. Стягнути з державного навчального закладу «Войнилівський професійний ліцей» (77316, смт Войнилів Калуського району Івано-Франківської області, вул. 50-ти річчя УПА, 5а, ) на користь прокуратури Івано-Франківської області (76000 м.Івано-Франківськ,вул. Грюндвальська,11, ) 2 893,8 грн. витрат на оплату судового збору за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій.

6. Господарському суду Івано-Франківської області на виконання даної постанови в частині стягнення витрат по оплаті судового збору, видати відповідні накази.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

8. Матеріали даної справи повернути до господарського суду Івано-Франківської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 26.05.2017 р.

Головуючий суддя О.І.Матущак

Судді С.М.Бойко

ОСОБА_1