РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2017 р. Справа № 02/38-71

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Мамченко Ю.А. ,

судді Дужич С.П.

секретар судового засідання Драчук В.М.

за участю представників:

позивача - Бойко Ю.А. довіреність в справі;

відповідача №1 - не з`явився;

відповідача №2 - не з`явився;

орган ДВС - Гань А.Ф. довіреність в справі

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області на ухвалу господарського суду Волинської області від 31.03.2017 за результатами розгляду скарги Регіонального відділення ФДМУ по Волинській області на дії заступника начальника Другого відділу ДВС Луцького МУЮ Гань А. Ф. у справі №02/38-71 (суддя Костюк С.В.)

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області

до відповідача №1 Липинської сільської ради

до відповідача №2 Відкритого акціонерного товариства "Волиньводбуд"

про зобов'язання Липинської сільської ради прийняти у комунальну власність житловий фонд

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Волинської області від 31.03.2017 у справі №02/38-71 (суддя Костюк С.В.) скаргу Регіонального відділення ФДМУ по Волинській області задоволено повністю. Дії заступника начальника Другого відділу ДВС Луцького МУЮ Гань А. Ф. визнано неправомірними. Постанову від 25.06.2015 року ВП №38762361 про закінчення виконавчого провадження скасовано. Зобов'язано Другий відділ Державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області поновити виконавче провадження та виконати належним чином наказ господарського суду Волинської області від 28.07.2009 року № 02/38-1 та провести виконавчі дії в повному обсязі в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Ухвала суду першої інстанції мотивована ти, що державним виконавцем не в повній мірі вчинено виконавчі дії, не здійснено усіх необхідних заходів щодо своєчасного і повного виконання рішення; не взято жодних письмових пояснень у боржників; рішення суду не виконано, виконавче провадження передчасно закінчено, а виконавчий документ з порушенням вимог статті 40-1 Закону "Про виконавче провадження" повернуто до суду.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою господарського суду Другий відділ державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю ухвалу господарського суду Волинської області №02/38-71 від 31.03.2017 і прийняти постанову, якою в задоволенні скарги Регіонального відділення ФДМУ по Волинській області на дії державної виконавчої служби відмовити.

Апелянт в апеляційній скарзі погоджується, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження по боржнику ВАТ "Волиньводбуд" відкрите 08.07.2013 головним державним виконавцем Арсенюк О.В. - ВП № 38762361 по виконанню наказу Господарського суду Волинської області №02/38-1 від 28.07.2009 року про зобов'язання ВАТ "Волиньводбуд" передати а Липинську сільську раду прийняти у комунальнувласність територіальної громади, за актом прийому - передачі: -12- квартирний житловий будинок - с. Липини по вул. Шкільній, 24 -12- квартирний житловий будинок - с. Липини по вул. шкільній, 26. -16- квартирний будинок - с. Липини по вул. Шкільній, 28.

Зазначає, що копію постанови надіслано сторонам виконавчого провадження за вих. №21018 від 09.07.2013. У наданий строк для самостійного виконання боржник рішення не виконав. Поважних причин, щодо неможливості виконання вищезазначеного рішення суду від боржника на адресу відділу не надходило.

29.07.2013 акта державного виконавця встановлено, що рішення боржником не виконано в зв'язку із чим державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 340 грн. на боржника ВАТ "Волиньводбуд" за невиконання рішення.

16.01.2014 з метою перевірки виконання рішення суду державним виконавцем зроблено було виїзд за адресою: м. Луцьк, вул. 8-го Березня, 1 та встановлено, що боржник за вищезазначеною адресою не значиться, а значиться за адресою м.Луцьк, вул. Карбишева. 2/а. У зв'язку із невиконанням рішення суду та неявкою на виклики державного виконавця 16.04.2014 року державним виконавцем Шпіруком В.Ю. винесено постанову про примусовий привід керівника боржника ОСОБА_5

02.06.2014 винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 680 грн. на боржника ВАТ "Волиньводбуд" за невиконання рішення. 03.06.2016 винесено постанову про примусовий привід керівника боржника ОСОБА_5

06.06.2014 державним виконавцем відібрано пояснення у керівника боржника ОСОБА_5 щодо невиконання рішення згідно якого встановлено, що від виконання рішення суду не відмовляється проте голова с/р с.Липини відмовляється створювати комісію та приймати вищезазначені об'єкти, окрім цього вимагає виготовити технічну документацію на будинки. А оскільки підприємство останні 5 років не працює тому кошти на виготовлення вищезазначених документів відсутні.

10.07.2014 державним виконавцем було направлено повідомлення сторонам про прибуття на 17.07.2014 на 11 год. до Другого ВДВС Луцького МУЮ для проведення виконавчих дій по виконанню рішення суду. Проте сторони на зазначений день не з'явилися, хоча були повідомленні належним чином. Про що було складено акт державного виконавця від 17.07.2014р. Повторно було направлено повідомлення сторонам про прибуття на 18.08.2014 на 10 год. до Другого ВДВС Луцького МУЮ для проведення виконавчих дій по виконанню рішення суду.

Окрім цього, боржнику ВАТ "Волиньводбуд" було направлено зобов'язання для виконання рішення суду. Проте дані вимоги боржником не було виконано. 08.09.2014р. до відділу надійшов лист із Липинської сільської ради разом із рішенням № 23/4 від 24.09.2013р. про розгляд листа Регіонального відділення ФДМУ по Волинській області та про здійснення заходів комісії по обстеженню та передачі у комунальну власність вищезазначених будинків проведення прийняття даних будинків у сільську комунальну власність. Вимогами державного виконавця було зобов'язано боржника виконати вищезазначене рішення суду та роз'яснено про наслідки невиконання рішення суду. На адресу відділу надійшло ряд пояснень від боржника та листів від стягувача, виходячи з яких рішення суду не виконано, а причини невиконання не є поважними.

Станом на 27.04.2015 боржником рішення суду не виконане, штрафи в сумі 340 грн. та 680 грн. не сплачені. Поважні причини невиконання рішення суду державному виконавцю не повідомлялися.

Вищенаведене свідчило про умисне невиконання рішення суду службовими особами ВАТ "Волиньводбуд" та Липинської сільської ради Луцького району і мало ознаки злочину, передбаченого ст.382 КК України.

В зв'язку з тим, що дане рішення суду підлягає виконанню відповідно до вимог глави 7 зокрема, ст.89 Закону України "Про виконавче провадження"(в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчих дій) і державним виконавцем вже двічі застосовано до боржника штрафні санкції, державним виконавцем відповідно до ст. 89 Закону України "Про виконавче провадження"(в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчих дій) направлено 28.04.2015 подання в порядку ст. 382 КК України до правоохоронних органів з поданням про притягнення винних службових осіб до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на ст.ст. 40-1, 74, 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, звертає увагу суду на те, що при винесені ухвали судом не враховано той факт, що на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження 25.06.2015 всі дії проводились відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції що діяла станом на 25.06.2015). Внаслідок чого в ухвалі зазначені не вірні статті Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.04.2017 апеляційну скаргу повернуто на підставі п.п. 2, 3 ст. 97 Господарського процесуального кодексу України.

Усунувши недоліки, зазначені в ухвалі від 06.04.2017, другий відділ державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області 10.05.2017 повторно звернувся до суду апеляційної інстанції через господарський суд Волинської області з апеляційною скаргою та одночасно в апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення пропущених строків.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 відновлено другому відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області строк на подання апеляційної скарги на ухвалу господарського суду Волинської області від 31.03.2017р. у справі №02/38-71. Прийнято апеляційну скаргу до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Мамченко Ю.А., суддя Дужич С.П. та розгляд скарги призначено на 18.05.2017 о 12:00 год.

Розпорядженням керівника апарату суду від 15.05.2017 у зв'язку із перебування у відпустці головуючого судді (судді-доповідача) по справі № 02/38-71 - Саврія В.А. у період з 15 травня 2017 по 02 червня 2017 включно та відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.9.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді у справі призначено повторний автоматизований розподіл справи №02/38-71.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2017 у справі № 02/38-71 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Гудак А.В., суддя Мамченко Ю.А., суддя Дужич С.П..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 прийнято апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області на ухвалу господарського суду Волинської області від 31.03.2017 у справі №02/38-71 до свого провадження.

18.05.2017 на адресу суду від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області надійшов відзив в якому позивач заперечує щодо вимог викладених в апеляційній скарзі та просить суд залишити ухвалу господарського суду Волинської області від 31.03.2017 по справі №02/38-71 без змін, а апеляційну скаргу Другого відділу ДВС м.Луцьк без задоволення.

Представник органу ДВС в судовому засіданні 18.05.2017 підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованим, а тому просить її скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити, з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні 18.05.2017 апеляційну скаргу заперечив в повному обсязі з підстав викладених у відзиві, вважає ухвалу господарського суду законною та обґрунтованою, просить ухвалу господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання 18.05.2017 відповідачі, своїх представників не направили, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників відповідачів.

Статтею 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 102 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Згідно зі ст. 106 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши представника органу ДВС та позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні ухвали норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що ухвалу господарського суду Волинської області від 31.03.2017 по даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області залишити без задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Волинської області від 16.07.2009 у справі №02/38-71 за позовом Регіонального відділення ФДМУ по Волинській області до відповідачів Липинської сільської ради та ВАТ "Волиньводбуд" про зобов'язання Відкритого акціонерного товариства "Волиньводбуд" передати, а Липинську сільську раду прийняти у комунальну власність житловий фонд, позов задоволено та зобов'язано Відкрите акціонерне товариство "Волиньводбуд" передати , а Липинська сільську раду прийняти у комунальну власність територіальної громади, за актом прийому-передачі: 12 -квартирний житловий будинок -с. Липини по вул. Шкільній, 24; 12-квартирний житловий будинок -с. Липини по вул. Шкільній, 26; 16-квартирний будинок -с. Липини по вул. Шкільній, 28 (а.с.25-27 т.1).

На виконання даного судового рішення видано наказ № 02/38-1 від 28.07.2009р. про примусове виконання рішення (а.с.28 т.1).

08.07.2013 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №М 38762361.

25.06.2015 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №М 38762361 (а.с. 115 т.1). Дану постанову скаржник вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно Регіональне відділення ФДМУ по Волинській області 09.03.2017 подало до господарського суду Волинської області скаргу на дії державної виконавчої служби, в якій, просить суд визнати дії заступника начальника Другого відділу ДВС Луцького МУЮ Гань А. Ф. неправомірними; скасувати постанову від 25.06.2015 року ВП №38762361 про закінчення виконавчого провадження; зобов'язати Другий відділ Державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області поновити виконавче провадження та виконати належним чином наказ господарського суду Волинської області від 28.07.2009 № 02/38-1 та провести виконавчі дії в повному обсязі в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Скарга обґрунтована тим, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 25.06.2015 ВП № 38762361 винесена передчасно та всупереч положенням ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла станом на 25.06.2015), без вчинення державним виконавцем усіх можливих виконавчих дій, необхідних для належного виконання наказу господарського суду Волинської області від 28.07.2009 №02/38-1.

В даній скарзі Регіональне відділення ФДМУ по Волинській області зазначає, що заступником начальника ДВ ДВС Луцького МУЮ направлено на адресу УМВС України у Волинській області подання про притягнення винних службових осіб ВАТ "Волиньводбуд" та Липинської сільської ради Луцького району до кримінальної відповідальності за умисне невиконання наказу, однак відомості, щодо притягнення даних службових осіб (а.с.116). До Єдиного державного реєстру досудових розслідувань не вносилось, що підтверджено листом від 11.05.2016 № 3106/01/24/1-2016 (а.с. 119).

12.10.2016 та 07.12.2016 скаржник звернувся до начальника ГТУЮ у Волинській області з проханням перевірити законність проведених Другого відділу ДВС м.Луцьк дій щодо виконання наказу господарського суду Волинської області від 28.07.2009 року № 02/38-1 та зобов'язати заступника начальника Другого відділу ДВС м.Луцьк Гань А. Ф. скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 25.06.2015 та поновити останнє(а.с. 120-124 т.1).

Згідно листа від 27.12.2016 № 11633/03-35/03-1 начальником Другого відділу ДВС м.Луцьк ГТУЮ у Волинській області проведено перевірку законності дій державного виконавця в ході здійснення виконавчого провадження та встановлено, що державним виконавцем вжито всіх заходів щодо виконання наказу господарського суду Волинської області від 28.07.2009 № 02/38-1(а.с.125 т.1).

Крім того, скаржник звертався до Міністерства юстиції України з скаргою на дії Другого відділу ДВС м.Луцьк ГУТЮ у Волинській області, що підтверджено листом № 07-06-125 від 17.01.2017(а.с. 126-127, однак дії Другого відділу ДВС м.Луцьк ГУТЮ у Волинській області були визнанні такими, що відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження", що підтверджує відповідь Міністерства від 20.02.2017 №1501-0-26-17/20.4(а.с. 128 т.1).

За приписами статей 115, 116 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Відповідно до ст.121-2 ГПК України, скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року набрав чинності 05.10.2016.

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ) виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються, відповідно до цього Закону.

Відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ) скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, подані в установленому законом порядку до набрання чинності цим законом, розглядаються у строки та порядку, що діяли до набрання чинності цим законом.

За таких обставин, під час вирішення спору в даній справі, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999р.(із змінами і доповненнями на дату винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) та положень Закону України Про виконавче провадження (від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ).

Згідно положень ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Частини 1 та 2 ст.6 Закону України "Про виконавче провадження" (№ 606-XIV від 21.04.1999р.) встановлює, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб. Державний виконавець роз`яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії ( ч.1 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999р.).

Згідно приписів ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" (№ 606-XIV від 21.04.1999р.) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 08.07.2013, копію якої надіслано сторонам виконавчого провадження за вих. №21018 від 09.07.2013. У наданий строк для самостійного виконання боржник рішення не виконав. Поважних причин, щодо неможливості виконання вищезазначеного рішення суду від боржника на адресу відділу не надходило.

Згідно п.11 ч.1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на дату винесення оскаржуваної постанови) (п. 11 ч. ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ)) внормовано, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Приписами ч.1 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на дату винесення оскаржуваної постанови) (ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ) передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

При цьому, колегія суддів відзначає, що ст. 89 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на дату винесення оскаржуваної постанови) (стаття 75 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ) встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Частинами 2, 3 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на дату винесення оскаржуваної постанови) (ч.ч. 2, 3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" (від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ) встановлено, що у разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону. У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

29.07.2013 акта державного виконавця встановлено, що рішення боржником не виконано в зв'язку із чим державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 340 грн. на боржника ВАТ "Волиньводбуд" за невиконання рішення.

16.01.2014 з метою перевірки виконання рішення суду державним виконавцем зроблено було виїзд за адресою: м. Луцьк, вул. 8-го Березня, 1 та встановлено, що боржник за вищезазначеною адресою не значиться, а значиться за адресою м.Луцьк, вул. Карбишева. 2/а. У зв'язку із невиконанням рішення суду та неявкою на виклики державного виконавця 16.04.2014 року державним виконавцем Шпіруком В.Ю. винесено постанову про примусовий привід керівника боржника ОСОБА_5

02.06.2014 винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 680 грн. на боржника ВАТ "Волиньводбуд" за невиконання рішення. 03.06.2016 винесено постанову про примусовий привід керівника боржника ОСОБА_5

06.06.2014 державним виконавцем відібрано пояснення у керівника боржника ОСОБА_5 щодо невиконання рішення згідно якого встановлено, що від виконання рішення суду не відмовляється проте голова с/р с.Липини відмовляється створювати комісію та приймати вищезазначені об'єкти, окрім цього вимагає виготовити технічну документацію на будинки. А оскільки підприємство останні 5 років не працює тому кошти на виготовлення вищезазначених документів відсутні.

Державним виконавцем відповідно до ст. 89 Закону України "Про виконавче провадження"(в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчих дій) направлено 28.04.2015 подання в порядку ст. 382 КК України до правоохоронних органів з поданням про притягнення винних службових осіб до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення. Повідомленням Луцького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області від 15.12.2015 .№ 1027 встановлено, що подання державного виконавця розглянуто, а матеріали списано у справу від 31.05.2015 №10073( а.с. 149-151, а.с. 152 т.1).

Однак, відповідно до ч.2 ст. 90 Закону України "Про виконавче провадження"(в редакції на дату винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) (ч. 2 ст. 76 Закону України "Про виконавче провадження"(від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ), за наявності ознак злочину в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи іншим чином порушує вимоги закону про виконавче провадження, державний виконавець складає акт про порушення і звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення особи до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Такі дії державним виконавцем не вчинялися.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 4.4.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, яка діяла на момент вчинення виконавчих дій, передбачено, наступний порядок дій, а саме: у разі відсутності боржника виконання рішення може бути проведено без його участі за участю стягувача або його представника та двох понятих. Дане положення узгоджується з частинами 1, 2 ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на дату винесення оскаржуваної постанови) в яких зазначено, що виконавчі дії можуть провадитися за присутності понятих. Присутність понятих обов'язкова під час вчинення виконавчих дій, пов'язаних з примусовим входженням до нежитлових приміщень і сховищ, де зберігається майно боржника, на яке звернено стягнення, або майно стягувача, яке має бути повернене йому в натурі; до житлових будинків і квартир для забезпечення примусового виселення з них та вселення в них; до будинків, квартир та інших приміщень, в яких перебуває дитина, яка має бути передана іншим особам відповідно до рішення суду; під час проведення огляду, арешту, вилучення і передачі майна.

Отже, відповідно до вищевикладених правових положень, колегією суддів встановлено, що заступник начальника Другого відділу ДВС Луцького МУЮ Гань А. Ф. не використав в повному обсязі всі передбачені можливості Законом України "Про виконавче провадження" (в редакції на дату винесення оскаржуваної постанови) та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, для виконання виконавчих дій з примусового виконання наказу господарського суду Волинської області № 02/38-1 від 28.07.2009 про примусове виконання рішення.

До того ж, колегія суддів наголошує, що частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

У п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 у справі № 11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно приписів ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

Згідно з вимогами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні (абз. 3 п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 у справі "Півень проти України" суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005р. по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст. 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (заява № 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Згідно Рішення Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Європейський суд наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Відповідно до п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

З огляду на вищезазначене, обов`язковість виконання судових рішень, практику Європейського суду з прав людини щодо недопустимості ухилення адміністративних органів від виконання судових рішень, апеляційний суд приходить до висновку, що державним виконавцем не було вжито всіх передбачених законом заходів, направлених на виконання рішення суду, що зумовлює скасуванню постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП №38762361 від 25.06.2015, а дії заступника начальника Другого відділу ДВС Луцького МУЮ Гань А. Ф. щодо її прийняття неправомірними.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області задоволенню не підлягає, а ухвала господарського суду Волинської області від 31.03.2017 по справі №02/38-71 є законною, обґрунтованою і підлягає залишенню без змін.

Щодо посилань представника Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області про пропущення позивачем строку звернення з такою скаргою, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що постанова ВДВС про закінчення виконавчого провадження стосовно виконання судового рішення була винесена 25.06.2015, тоді як позивач - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Волинській області звернулося до господарського суду Волинської області з відповідною скаргою на дії та бездіяльність ВДВС тільки 23.03.2017, тобто з пропуском визначеного законом строку для звернення з такою скаргою. Водночас, відповідач подав заяву про поновлення строку на подання скарги та просив відновити пропущений строк, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Колегія суддів зазначає, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними і пов'язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Господарський процесуальний кодекс України не пов'язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, в кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює докази, що наведені в обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.

Норми ГПК України, встановлюючи строки для подачі скарг, тим самим визначають баланс між принципом правової визначеності, забезпечуючи стабільність правовідношень у сфері підприємницької та іншої економічної діяльності, з однієї сторони, і правом на справедливий судовий розгляд, який передбачає можливість виправлення судових помилок, з іншої.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. пункти 22 - 23 Рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, пункти 37-38 Рішення у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010 року).

У пункті 41 Рішення від 03.04.2008 року "Пономарьов проти України" Суд вказав, що "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Матеріалами справи встановлено, що з моменту винесення спірної постанови про закінчення виконавчого провадження Регіональне відділення Фонду державного майна України по Волинській області неодноразово зверталось з листами та скаргами до органів державної виконавчої служби, а також до Міністерства юстиції України. Докази даних звернень наявні в матеріалах справи №02/38-71.

Отже, колегія суддів з врахуванням вищевикладеної практики Європейського суду та наявних доказів звернень позивача, вважає, що суд першої інстанції правомірно задоволив заяву позивача про поновлення строку на подання скарги на дії державної виконавчої служби.

Крім того, колегія суду погоджується з твердженнями представника Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області про те, що в тексті оскаржуваної ухвали зазначені не вірні статті Закону України «Про виконавче провадження», тобто в не в редакції, яка діяла на момент вчинення виконавчих дій. Однак, погоджується з кінцевими висновками суду про те, що дії державного виконавця є неправомірними, а постанова від 25.06.2015 "Про закінчення виконавчого провадження" з примусового виконання судового наказу №02/38-1, виданого 28.07.2009 господарським судом Волинської області, прийнята з порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження"(в редакції на дату винесення оскаржуваної постанови), є незаконною і підлягає скасуванню.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи (п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України»).

Враховуючи викладене, оскільки помилкове застосування судом першої інстанції норм Закону України «Про виконавче провадження», викладені в мотивувальній частині ухвали, не призвели до прийняття неправильного рішення, суд апеляційної інстанції залишає без змін резолютивну частину ухвали господарського суду Волинської області від 31.03.2017 у справі з підстав, викладених у постанові апеляційного господарського суду.

Відтак, переглянувши вимоги Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги чи скасування ухвали господарського суду Волинської області від 31.03.2017 у справі №02/38-71.

За таких обставин, на підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105, 106 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду Волинської області від 31.03.2017 у справі №02/38-71 залишити без змін, а апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Дужич С.П.