ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2017 р. Справа № 922/21/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Білецька А.М., суддя Медуниця О.Є.,

при секретарі Бєлкіній О.М.,

за участю представників:

позивача не зявився,

відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №915 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 14.02.2017 р. у справі № 922/21/17,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка, Харківська обл.,

про стягнення 81150,26 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 22805,24 грн. заборгованості за лізинговими платежами; 47560,91 грн. збитків; 1147,67 грн. пені; 1002,71 грн. штрафу; 1216,03 грн. 3% річних; 7417,70 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.02.2017 р. у справі № 922/21/17 (суддя Суярко Т.Д.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Постман на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна частину заборгованості за договором фінансового лізингу № 00003875 від 09.11.2011р. в сумі 22805,24 грн.; пеню в сумі 1147,67 грн.; 3% річних в сумі 1216,03 грн.; інфляційні втрати в сумі 7417,70 грн.; судовий збір в сумі 553,34 грн. В решті позову відмовлено.

Позивач, ТОВ "Порше Лізинг Україна", з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 14.02.2017 р. у справі № 922/21/17 скасувати в частині відмови у стягненні збитків у розмірі 47 560,91 грн. та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" збитки у розмірі 47 560,91 грн., в іншій частині просить рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства. В обґрунтування своїх апеляційних вимог позивач посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. 22 Цивільного кодексу України, 224 ГК України, а також неповно досліджено п. 8.2.3., 8.6., 13.6. договору, які передбачають погодження сторонами відшкодування всіх витрат незалежно від завершення або припинення дії договору.

В судове засідання представник позивача не зявився, 17.05.2017 р. до суду від ТОВ "Порше Лізинг Україна" надійшло клопотання, в якому просить провести судове засідання без участі представника ТОВ "Порше Лізинг Україна".

Відповідач, ТОВ "Постман", відзиву на апеляційну скаргу не надав, в судове засідання також не зявився, про причини неявки Харківський апеляційний господарський суд не повідомив.

Ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2017р. про прийняття апеляційної скарги позивача у даній справі до провадження та від 19.04.2017р. про відкладення розгляду даної справи була надіслана відповідачу за належною адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (виписки станом на 16.05.2017р. та 23.05.2017р. містяться в матеріалах справи), а саме: 62458, Харківська обл., Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, 18.

Проте, дані ухвали повернулись на адресу суду з відміткою підприємства звязку: адресат вибув.

За змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінченням строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи судом (зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

За таких обставин, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання. ОСОБА_1 того, судом розміщено інформацію щодо часу та залу проведення судового засідання у справі № 922/21/17 (вх. №915 Х/3) відповідно до ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 19.04.2017 р. на офіційному веб-сайті суду веб-порталу Судова влада України у розділі Новини і події.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обовязковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обовязком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (лізингодавець, позивач у справі) уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю "Постман" (лізингоодержувач, відповідач у справі) договір про фінансовий лізинг №00003875 від 09.11.2011 р., відповідно до якого позивач зобовязався передати у розпорядження відповідача транспортний засіб типу VW Caddy GP Kasten 1.6 I TDI, 2011 року виробництва, шасі №WV1ZZZ2KZСX049299, двигун №CАYH37019 (обєкт лізингу), а відповідач зобовязався прийняти обєкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування), що становить невідємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 22315,00 доларів США, враховуючи авансовий платіж на суму, що становить еквівалент 4 463,00 доларів США. Строк лізингу визначено сторонами у 84 місяці (з урахуванням додаткової угоди №1/1 від 12.01.2015).

Відповідач згідно п. 6.1 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (умови лізингу), що становлять невід'ємну частину договору, зобов'язався здійснювати щомісячні лізингові платежі відповідно до плану відшкодування.

Пунктом 6.5 умов лізингу передбачено, що щомісячний платіж перераховується на рахунок, зазначений позивачем, не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування).

Згідно з п. 8.3.2 умов лізингу якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів, позивач має право розірвати договір і витребувати об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку з виконавчим написом нотаріуса.

Пунктом 12.9 умов лізингу визначено, що у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов'язувався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження позивача, якщо інша адреса не вказана позивачем, впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

В п. 13.1. умов лізингу встановлено, що якщо відповідач відмовляється від повернення або затримує повернення об'єкту лізингу, позивач має право вилучити об'єкт лізингу без попередньої згоди відповідача. При цьому, на підставі п. 13.6 умов лізингу, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу всі та будь-які витрати, пов'язані із вилученням об'єкту лізингу.

У випадку прострочення платежів за договором, згідно із п. 8.2 умов лізингу до відповідача застосовуються наступні санкції:

- пеня у розмірі 10% річних від вчасно не сплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати Платежу;

- штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем: еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу;

- компенсація будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем відповідно до договору.

Відповідно до п. 12.6.1. умов лізингу, позивач має право в односторонньому порядку розірвати договір та повернути об'єкт лізингу у разі, якщо відповідач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів.

Пунктом 12.6.13 умов лізингу передбачено, що за виняткових обставин та/або в умовах форс-мажору, які на думку позивача, ставлять під загрозу або затримують виконання договірних зобов'язань, або за яких відповідач неспроможний виконати свої зобов'язання за договором, позивач має право в односторонньому порядку розірвати договір та вимагати повернення об'єкту лізингу.

Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) сторони узгодили порядок сплати лізингових платежів, дату, розмір.

Як обґрунтовано встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, на виконання умов спірного договору позивач передав, а відповідач в свою чергу прийняв об'єкт лізингу, що підтверджується актом приймання-передачі від 25.11.2011р.

Як зазначив позивач у позовній заяві, у відповідача виникла заборгованість за договором, а саме, часткова несплата щомісячного лізингового платежу за січень 2015 року на суму 1163,36 грн., відповідно до рахунку № 00254959 від 13.01.2015, належного до сплати відповідно до плану відшкодування не пізніше 15.01.2015р.; несплата щомісячного лізингового платежу за лютий 2015 року на суму 6363,41 грн., відповідно до рахунку № 00256799 від 02.02.2015, належного до сплати відповідно до плану відшкодування не пізніше 15.02.2015р.; несплата щомісячного лізингового платежу за березень 2015 року на суму 7875,50 грн., відповідно до рахунку № 00262488 від 06.03.2015, належного до сплати відповідно до плану відшкодування не пізніше 15.03.2015р.; несплата щомісячного лізингового платежу за квітень 2015 року на суму 7402,97 грн., відповідно до рахунку № 00268249 від 06.04.2015, належного до сплати відповідно до плану відшкодування не пізніше 15.04.2015р.

З огляду на викладені обставини позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача 22805,24 грн. заборгованості за лізинговими платежами, збитки в розмірі 47560,91 грн., штраф в розмірі 1002,71 грн., пеню в розмірі 1147,67 грн., 3% річних у розмірі 1216,03 грн., інфляційних витрат в розмірі 7417,70 грн.

Відповідно до частини першої статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця майна, за умовами сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до статті 6 Закону України Про фінансовий лізинг договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України Про фінансовий лізинг.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України Про фінансовий лізинг (частина 2 статті 806 Цивільного кодексу України та частина 1 статті 2 Закону України Про фінансовий лізинг).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України Про фінансовий лізинг лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України Про фінансовий лізинг сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Пунктом 3 частини другої статті 11 Закону України Про фінансовий лізинг передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності до загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір та повернути об'єкт лізингу у разі, якщо лізингоодержувач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів (пункту 12.6.1 контракту).

Пунктом 12.8 контракту передбачено, що після розірвання договору лізингодавець має право негайно скористатися всіма отриманими гарантіями для одержання повної суми всіх непогашених лізингових платежів та інших платежів незалежно від дати їхньої сплати.

Відповідно до пункту 12.9. контракту, у разі дострокового лізингу/розірвання контракту відповідно до п.12 контракту, відмови лізингоодержувача придбати обєкт лізингу як передбачено п.4.2., а також якщо позивач вимагає повернення обєкту лізингу відповідно до інших умов контракту лізингоодержувач зобов'язаний повернути обєкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна, якщо інша адреса не вказана Порше Лізинг Україна впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує Порше Лізинг Україна будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто, сумою грошових коштів, що було фактично отримано Порше Лізинг Україна в результаті продажу об'єкту лізингу або якщо об'єкт лізингу залишився у власності Порше Лізинг Україна ринковою вартість об'єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування), а також іншими платежами, що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту його виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання договору.

Відповідно до пункту 13.1. контракту, лізингоодержувач зобов'язаний у строки, встановлені Порше Лізинг Україна, повернути об'єкт лізингу у всіх випадках дострокового закінчення строку лізингу, розірвання контракту, крім випадку, коли лізингоодержувач набуває право власності на об'єкт лізингу відповідно до умов контракту.

Пунктом 13.5. контракту визначено, що після вилучення (повернення) об'єкта лізингу сторони підписують акт вилучення (повернення) об'єкта лізингу, в якому зазначають фактичні показники пробігу об'єкта лізингу та всі дефекти.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача із вимогою від 16.04.2015 р. про повернення об'єкта лізингу та про розірвання договору.

Відповідно до п. 12.13 контракту, у випадках, передбачених п.п 12.6 та 12.12 контракт вважається розірваним на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

21.04.2015р. між сторонами, у зв'язку із припиненням дії договору підписано акт прийому-передачі, відповідно до якого відповідач повернув позивачу об'єкт лізингу.

Графіком сторони погодили строки та суми лізингових платежів. Так, 15.02.2015 р. відповідач мав сплатити 39-й лізинговий платіж в сумі 315,02 дол. США; 15.03.2015 р. - 40-й лізинговий платіж в сумі 315,02 дол. США; 15.04.2015 р. - 41-й лізинговий платіж в сумі 315,02 дол. США.

На оплату вказаних лізингових платежів позивач виставляв відповідачу рахунки-фактури №№ 00256799 від 02.02.2015 р. на суму 6363,41 грн.; 00262488 від 06.03.2015 р. на суму 7875,50 грн.; 00268249 від 06.04.2015 р. на суму 7402,97 грн. (всього рахунків виставлено на суму в розмірі 21641,88 грн.).

Згідно публічних даних про курс обміну долару ПАТ ОСОБА_1 Банк, розміщеного на сайті відповідного банку (https://credit-agricole.ua/press/exchange-rates/archive), станом на 02.02.2015 р. курс долару за картковими (безготівковими) операціями було визначено в розмірі 20,4 грн.; 06.03.2015 р. 29,00 грн.; 06.04.2015 р. 26,50 грн.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що суми, зазначені у рахунках по 39-41 лізинговим платежам, визначено в належному розмірі та у відповідності умовам договору, заявлені вимоги про стягнення основної заборгованості за договором фінансового лізингу №00003875 від 09.11.2011 р. в сумі 22805,24 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1216,03 грн., інфляційних втрат у розмірі 7417,70 грн., пені у розмірі 1147,67 грн., то судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі статтею 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Факт прострочення відповідачем виконання зобовязань зі сплати лізингових платежів підтверджується матеріалами справи та не спростований відповідачем.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення відповідної частини позову, та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1216,03 грн. за період з 16.01.2015р. по 22.12.2016р., інфляційних втрат у розмірі 7417,70 грн. за цей же період.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені, колегія суддів зазначає наступне.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В частині першій статті 548 Цивільного кодексу України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з пунктом 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з пунктом 8.2.1. умов лізингу у випадку прострочення платежів за договором до відповідача застосовуються наступні санкції, зокрема, пеня у розмірі 10% річних від вчасно не сплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

За змістом статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

На підставі вищевказаних норм права та умов договору позивачем зроблено розрахунок та заявлено до стягнення 1147,67 грн. пені за період з 16.01.2015р. по 16.10.2015р.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про визнання вірним наданого позивачем розрахунку суми пені в розмірі 1147,67 грн. і стягнення вказаної суми з відповідача на користь позивача, оскільки він здійснений у відповідності до умов договору та приписів чинного законодавства.

Щодо стягнення штрафу за направлення вимоги щодо сплати заборгованості, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні цих позовних вимог.

Пунктом 8.2.2 Контракту передбачено, що у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані Порше Лізинг Україна (п.п.8.3.1 цього контракту): еквівалент 15 євро за першу вимогу, еквівалент 20 євро за другу вимогу, еквівалент 25 євро за 3 вимогу (п.п.8.2.2).

Пунктом 20.5 сторони погодили, якщо інше прямо не передбачено контрактом, всі повідомлення сторони відправляють за адресою, вказаною у контракті у письмовій формі особисто, кур'єром або поштою. При цьому факт відправлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), квитанції про оплату відправлення або опису вкладеного з відповідною відміткою УДППЗ "Укрпошта" або кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення поштою або кур'єром). Факт отримання адресатом повідомлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), наявності повідомлення про вручення адресату поштового відправлення/відмови адресата від прийняття з відповідною відміткою УДППЗ "Укрпошта", кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення кур'єром або поштою).

Однак, оскільки позивачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано доказів направлення відповідачу відповідних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу в порядку п.п. 8.2.2, 8.3.1 договору в сумі 1002,71 грн. не підлягають задоволенню.

Що стосується звернених до відповідача позовних вимог про стягнення збитків в сумі 47560,91 грн., колегія суддів зазначає, що правомірним є висновок місцевого господарського суду про відмову у стягненні збитків в зазначеному розмірі з огляду на наступне.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 623 цього ж Кодексу боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При цьому, розмір збитків має бути підтверджений документально.

Згідно з приписами статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які б управнена сторона одержала у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені особою, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток, втрачена вигода, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3)причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, при вирішенні даного спору на позивача покладається обов'язок довести розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, факт порушення відповідачем його обов'язку та причинний зв'язок між цим порушенням і збитками.

Звертаючись з позовною заявою Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" просить суд стягнути з відповідача 47560,91 грн. збитків, що складаються з:

- реальних збитків в розмірі 6 000,00 грн., що складаються з юридичних послуг, які позивач просив компенсувати з урахуванням ПДВ, посилаючись на той факт, що позивач є платником ПДВ.

- упущеної вигоди в розмірі 41560,91 грн., у вигляді різниці між ринковою вартістю Об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу Об'єкту лізингу.

Як на підставу правомірності заявлених до стягнення з відповідача збитків у розмірі 6000,00 грн., ТОВ "Порше Лізинг Україна" посилається на той факт, що неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором призвело до необхідності звернення позивача до спеціалізованої організації ТОВ "Юридична фірма Вернер" задля отримання послуг з юридичного консультування, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді.

У межах пункту 8.2.3 договору сторони домовились, що у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовується санкція у вигляді компенсації будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем у відповідно до договору. Позивач надає відповідачу відповідну документацію, що підтверджує понесення витрат, проте ненадання такої документації не звільняє відповідача від компенсації та не вважається підставою для відстрочення виплати компенсації.

Відповідно до п. 12.10 договору, у будь-якому випадку дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту, позивач прямо зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо фактичних витрат, як страхові франшизи, витрати на збут (передпродажна підготовка, оцінка обєкта лізингу, доставка обєкта лізингу з метою подальшого продажу, передачі у користування тощо), штрафи, витрати на правову допомогу.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України, до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката.

Згідно з ч. 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Відповідно до п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Таким чином, норми статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України передбачають відшкодування сум, які сплачені стороною судового процесу за надання юридичних послуг лише адвокату, а не будь-якій особі, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Судова колегія зазначає, що позивачем не надано суду доказів того, що витрати у сумі 6 000,00 грн. були здійснені за отримання саме адвокатських послуг (адвоката, адвокатського об'єднання, фірми, тощо), а тому, у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат позивача у якості судових витрат відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1 листа Вищого господарського суду України № 01-06/20/2014 від 14.01.2014 витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні ст. 623 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором про фінансовий лізинг.

Таким чином, отримання позивачем юридичних послуг з юридичного консультування, підготовки процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді не є обовязковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про факт понесення ним витрат на юридичні послуги ТОВ Юридична фірма Вернер в сумі 6000,00 грн., а надані позивачем договір про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010 р., укладений між позивачем (як замовником) та ТОВ Юридична фірма Вернер (як виконавцем); заявка на надання юридичних послуг №714; рахунок-фактура №1829 від 19.12.2016 р. на суму 6000,00 грн.; акт до договору про надання юридичних послуг від 19.12.2016 р. про наведені обставини не свідчать.

Окрім зазначеного вище, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача реальних збитків, повязаних із надання юридичних послуг, позивач включив в дану суму також і податок на додану вартість у загальній сумі 1000,00 грн., оскільки він є платником податку на додану вартість відповідно до вимог діючого законодавства України. Проте, оскільки в даному випадку позивачем заявлено до стягнення саме понесені ним витрати, а не вартість послуг, колегія суддів вважає про відсутність підстав для збільшення суми витрат на розмір податку на додану вартість. До того ж, доказів оплати зазначених сум податку позивачем суду не надано.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає про відсутність підстав для стягнення реальних збитків в розмірі 6 000,00 грн., що становить вартість отриманих позивачем послуг ТОВ "Юридична фірма Вернер" та розмір податку на додану вартість.

Вказане узгоджується з правовою позицією, якої дійшов Вищий господарський суд України у постановах від 12.07.2016 року у справі № 907/612/15 та від 26.04.2016 року у справі № 902/823/15.

Стосовно заявленої до стягнення суми збитків в розмірі 41560,91 грн. згідно пункту 12.9. договору суд зазначає наступне.

Згідно п. 12.9 умов лізингу лізингоодержувач сплачує ТОВ "Порше Лізинг Україна" будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано ТОВ "Порше Лізинг Україна" в результаті продажу об'єкту лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишився у власності ТОВ "Порше Лізинг Україна", ринковою вартістю об'єкту лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а також іншими платежами, що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до умов контракту.

Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою ТОВ "Порше Лізинг Україна" та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту виконання його лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.

В той же час, колегія суддів зауважує на тому, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора (позивача у справі) обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України, і доведення того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі використання об'єкта лізингу.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною та достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку різниці між вартістю обєкта лізингу (тобто сумою грошових коштів, що були фактично отримані позивачем в результаті продажу предмета лізингу) та лізинговими платежами, що залишились. Вказаний розмір упущеної вигоди позивач підтверджував лише рахунком-фактурою №00278004 від 28.05.2015, предявленим на оплату ТОВ Постман.

Проте, колегія суддів вважає, що розрахунок позивачем упущеної вигоди виходячи з розміру лізингових платежів, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування) є теоретичним (умовним), побудованим на можливих очікуваннях отримання певного прибутку (доходу) та не підтверджений відповідними належними та допустимим доказами.

ОСОБА_1 того, позивач не довів суду належними доказами розміру збитків, визначених ним як різниця між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкту лізингу (пункт 12.9 контракту), оскільки в матеріалах справи відсутній розрахунок лізингових платежів, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що наданий позивачем рахунок-фактура №00278004 від 28.05.2015 не є належним доказом розміру понесених позивачем збитків, оскільки вказаний рахунок був складаний позивачем в односторонньому порядку. При цьому, у зазначеному рахунку відсутні ринкова вартість об'єкту лізингу та розмір лізингових платежів, що залишилися несплаченими. Також, суд звертає увагу, що позивачем не надано і доказів вручення відповідачу рахунку-фактури №00278004 від 28.05.2015, а отже не підтвердженим є і факт доведення до відома відповідача про необхідність сплатити вказані кошти.

ОСОБА_1 того, колегія суддів звертає увагу на те, що зарахування до бази розрахунку збитків (упущеної вигоди) лізингових платежів як частини відшкодування вартості предмету лізингу, суперечить як умовам договору, так і законодавчим положенням про фінансовий лізинг, якими передбачена сплата частини вартості предмету лізингу як умова про право лізингоодержувача на викуп предмету лізингу. Дострокове припинення договору фінансового лізингу є одночасно припиненням права лізингоодержувача на викуп предмета лізингу. Такий лізинговий платіж не може бути складовою упущеної вигоди лізингодавця. Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 06.08.2014р. по справі №910/18234/13.

З огляду на викладене, позивачем як у суді першої, так і апеляційної інстанцій не доведено наявності обов'язкових умов для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, отже, господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 41560,91 грн.

На підставі вищевикладеного, доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі не знайшли підтвердження в матеріалах справи. Інших обставин, що могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, в ході апеляційного провадження не наведено.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, викладені в рішенні висновки відповідають обставинам справи, а тому рішення господарського суду Харківської області від 14.02.2017 р. у справі № 922/21/17 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ, на рішення господарського суду Харківської області від 14.02.2017 р. у справі № 922/21/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.02.2017 р. у справі № 922/21/17 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Гребенюк Н.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Медуниця О.Є.