РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2017Справа №910/4366/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/4366/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Кушнер";

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1;

про стягнення 59370,80 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Тараненко Я.Ю., довіреність б/н від 03.01.2017р.;

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність № 902 від 20.04.2017р.;

ОСОБА_4, довіреність № 902 від 20.04.2017р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кушнер" (надалі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (надалі-відповідач) про стягнення 43 370,80 грн. основного боргу, 12 000,00 грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов договорів суборенди майна №20042-11721 від 01.08.2012р., №20042-11723 від 01.08.2012р., №20042-11744 від 03.08.2012р., №20042-11768 від 07.08.2012р. та №20042-14098 від 16.05.2013р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2017р. порушено провадження у справі № 910/4366/17, розгляд справи призначений на 06.04.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2017р. розгляд справи відкладено на 20.04.2017р.

В судовому засіданні 20.04.2017р. оголошувалась перерва до 18.05.2017р.

Присутнім у судовому засіданні 18.05.2017р. представником позивача подано заяву про відмову від частини позовних вимог щодо стягнення з відповідача вартості майна в розмірі 10 881,67 грн. без ПДВ (13 058,00 грн. з ПДВ), у зв'язку із поверненням відповідачем частини переданого в користування майна на зазначену суму та підтримано заявлені позовні вимоги у повному обсязі з урахування вказаної заяви.

Суд, розглянувши заяву позивача, зазначає, що оскільки звернення до суду з позовом, як і відмова від нього чи його частини, є формою реалізації прав позивача, при цьому відмова товариства з обмеженою відповідальністю "Кушнер" від частини позовних вимог щодо стягнення вартості майна в розмірі 10 881,67 грн. без ПДВ (13 058,00 грн. з ПДВ) не суперечить діючому законодавству України, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси, відтак приймається судом, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, є підставою для припинення провадження у справі в цій частині позовних вимог.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях, поданих для долучення до матеріалів справи в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2012р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки продукції №140637014 (далі - договір поставки), відповідно до умов якого постачальник зобов'язаний поставляти продукцію покупцю згідно замовлення покупця, а покупець зобов'язується своєчасно приймати цю продукцію, оплачувати її вартість на умовах даного договору та повертати зворотну тару в строк та на умовах, передбачених даним договором.

Договір поставки вступає в дію з моменту підписання і діє до 31.12.2020 року (п. 6 розділу І договору поставки).

Також, між позивачем (орендар) та відповідачем (суборендар) укладено договори суборенди майна №20042-11721 від 01.08.2012р., №20042-11723 від 01.08.2012р., №20042-11744 від 03.08.2012р., №20042-11768 від 07.08.2012р. та №20042-14098 від 16.05.2013р. (далі - договори суборенди), відповідно до умов яких орендар передає суборендареві у строкове платне користування (оперативну суборенду), а суборендар приймає торгово-рекламне обладнання (надалі іменується "майно") та зобов'язується сплачувати орендарю орендну плату.

Пунктами 1.2. договорів суборенди визначено перелік майна, що передається в суборенду за даними договорами, місцезнаходженням якого є: АДРЕСА_2, а саме:

- за договором суборенди майна №20042-11721 від 01.08.2012р.: комплект «Тайфун-90» на 3 с.п. з комплектуючими частинами (колона Хром на 3 с.п., краплезбірник, медальйон, редуктор, флеш) у кількості 1 шт., заводський номер 6938, інвентарний номер 623769, загальною вартістю 7 740,88 грн. без ПДВ;

- за договором суборенди майна №20042-11723 від 01.08.2012р.: комплект меблів (1 стіл + 4 стільці) дерево «Оболонь» 80/80 у кількості 6 шт., заводські номери 4214, 4215, 4216, 4217, 4219, інвентарні номери 944677, 944678, 944679, 944680, 944682, вартістю 700,00 грн. без ПДВ за одиницю; комплект меблів (1 стіл + 4 стільці) дерево «Оболонь» 80/80 у кількості 1 шт., інвентарний номер 869470, вартістю 558,33 грн. без ПДВ; комплект меблів «Оболонь» (1 стіл + 4 стільці) у кількості 2 шт., інвентарні номери 1023067, 1023068, вартістю 715,00 грн. без ПДВ за одиницю; парасоля «Оболонь» у кількості 3 шт., інвентарні номери 1022936, 1022937, 1022938, вартістю 1 175,00 грн. без ПДВ за одиницю;

- за договором суборенди майна №20042-11744 від 03.08.2012р.: холодильник Інтер-950Т «Оболонь» у кількості 1 шт., заводський номер 8444, інвентарний номер 927737, вартістю 7 570,08 грн. без ПДВ; шатер 5*5 «Оболонь» у кількості 1 шт., інвентарний номер 1030660, вартістю 4 500,00 грн. без ПДВ;

- за договором суборенди майна №20042-11768 від 07.08.2012р.: «Тайфун-80» на 2 с.п. у кількості 1 шт., заводський номер 7073, інвентарний номер 634665, вартістю 2 678,03 грн. без ПДВ;

- за договором суборенди майна №20042-14098 від 16.05.2013р.: шатер 5*5 «Оболонь» у кількості 2 шт., інвентарні номери 922249, 922251, вартістю 3 986,67 грн. без ПДВ за одиницю.

Відповідно до пунктів 1.3. договорів суборенди, суборендар повідомлений, що право власності на майно належить ПАТ "Оболонь". У випадку припинення дії договору оренди майна, укладеного між власником та орендарем, суборендар зобов'язується повернути майно власнику протягом 10 робочих днів з дати направлення власником суборендарю такої вимоги або за умови наявності відповідної вимоги від власника, суборендар зобов'язується переукласти аналогічний договір суборенди з іншим орендарем майна.

У пунктах 1.4. договорів суборенди сторони погодили, що майно надається суборендарю у користування з метою популяризації, демонстрації, зберігання та реалізації продукції, що виробляється/реалізується власником та корпоративними підприємствами власника. Корпоративними підприємствами власника слід вважати: ДП ПАТ «Оболонь «Пивоварня Зіберта», ДП ПАТ «Оболонь «Красилівське», ПАТ «Охтирський пивоварний завод», ПрАТ «Бершадський комбінат» та ПАТ «Севастопольський завод напоїв». Суборендар не має права використовувати майно для інших цілей.

Факт передачі майна в суборенду підтверджується актом прийому-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін, погоджується уповноваженою особою власника та скріплюється печатками сторін і власника (пункти 2.2. договорів суборенди).

Як встановлено пунктами 2.5. договорів суборенди, суборендар зобов'язаний повернути майно орендарю/власнику в тому ж самому стані, в якому воно було передано в суборенду з урахуванням нормального зносу.

Суборендар не має права без письмового узгодження із орендарем та власником передавати майно, будь-які права та обов'язки за даним договором третім особам (пункти 2.6. договорів суборенди).

Відповідно до пунктів 2.7. договорів суборенди, представники орендаря та власника мають право здійснювати необмежений контроль за використання суборендарем майна, як шляхом безпосередньої перевірки порядку експлуатації суборендарем майна і проведення інвентаризації, так і шляхом направлення суборендарю відповідних запитів з вимогою про надання інформації і документів, підтверджуючих поточний стан майна та порядок його використання. При необхідності, контроль цільового призначення майна можуть здійснювати уповноважені орендарем або власником посадові особи Торгово-промислової палати України.

Пунктами 5.1.13. договорів суборенди встановлено обов'язок суборендаря протягом 10 робочих днів після закінчення дії договору (а т.ч. дострокового) повернути майно орендарю (а в разі отримання відповідної вимоги - власнику) у діючому стані, технічно справне та комплектне, з урахуванням його нормального зносу.

Згідно пунктів 5.1.18. договорів суборенди, суборендар зобов'язується не змінювати місцезнаходження майна, яке вказано в пунктах 1.2. даних договорів (або специфікаціях) без письмового погодження такого переміщення з орендарем та власником, та відповідно до пунктів 5.1.19 договорів суборенди завчасно письмово повідомляти орендаря та власника про зміну як свого місцезнаходження, так і місцезнаходження майна не менше ніж за 10 робочих днів до такої зміни.

У випадку невиконання суборендарем зобов'язань, передбачених п.п. 5.1.5., 5.1.17. та 5.1.18. договорів суборенди, суборендар сплачує орендарю або власнику штраф за кожен окремий випадок в розмірі 2 000,00 грн. Належним підтвердженням таких фактів буде акт, складений за участю орендаря або власника та суборендаря, а у випадку ухилення суборендаря від підписання акту - одностороннім актом орендаря або власника з відповідною відміткою (пункти 6.7. договорів суборенди).

Пунктами 6.2. договорів суборенди встановлено, що у випадку втрати (повного знищення) суборендарем майна (окрім випадків, що мають підтвердження атами відповідних органів і які виникли внаслідок дії обставин непереборної сили) або неповернення майна у відповідності з пунктів 2.3. даних договорів суборенди, суборендар зобов'язаний відшкодувати орендарю (або за письмовою вимогою - безпосередньо власнику) вартість майна, вказану в пунктах 1.2. даних договорів суборенди (або в специфікаціях), із врахуванням ПДВ, якщо інша сума відшкодування не буде додатково узгоджена між сторонами та власником (пункти 6.2. договорів суборенди).

Договори суборенди майна №20042-11721 від 01.08.2012р., №20042-11723 від 01.08.2012р., №20042-11744 від 03.08.2012р., №20042-11768 від 07.08.2012р. та №20042-14098 від 16.05.2013р. укладено терміном на 1 календарний рік, якщо інше не випливатиме з тексту цих договорів або чинного законодавства України (пункти 7.2. договорів суборенди).

Відповідно до пунктів 7.3. договорів суборенди, якщо суборендар продовжує користуватись майном після закінчення терміну дії договору, то, за відсутності письмових заперечень сторін або власника, заявлених не пізніше 10 календарних днів до закінчення терміну дії договору, строк дії договору продовжується ще на один календарний рік.

Факт передачі відповідачу майна за договорами суборенди №20042-11721 від 01.08.2012р., №20042-11723 від 01.08.2012р., №20042-11744 від 03.08.2012р., №20042-11768 від 07.08.2012р. та №20042-14098 від 16.05.2013р. підтверджується підписаними сторонами та скріпленими їх печатками актами прийому-передачі майна в суборенду від 01.08.2012р., 01.08.2012р., 01.08.2012р., 03.08.2012р. та 16.05.2013р. відповідно.

Відповідно до акту контрольної перевірки від 15.06.2016р., складеного комісією у складі, визначеному наказом №16-п від 04.01.2016 року, встановлено, що майно, передане у користування відповідачу за договорами суборенди майна №20042-11721 від 01.08.2012р., №20042-11723 від 01.08.2012р., №20042-11744 від 03.08.2012р., №20042-11768 від 07.08.2012р. та №20042-14098 від 16.05.2013р. за адресою: АДРЕСА_2, відсутнє. Також, в даному акті зафіксовано відмову відповідача від його підписання.

Позивач звернувся з претензією №1811-16/1 від 18.11.2016р. до відповідача, у якій викладена вимога повернути майно, передане у користування за договорами суборенди майна №20042-11721 від 01.08.2012р., №20042-11723 від 01.08.2012р., №20042-11744 від 01.08.2012р., №20042-11768 від 03.08.2012р. та №20042-14098 від 16.05.2013р.

Як зазначено позивачем, у встановлені строки відповідач жодним чином не відреагував на претензію позивача про повернення майна.

Відповідно до акту прийому передачі майна №сТО-1 від 18.04.2017р., відповідачем було повернуто частину переданого за договорами суборенди майна позивачу на загальну суму 10 881,67 грн. без ПДВ, а саме: парасолю «Оболонь» у кількості 2 шт., вартістю 1 175,00 грн. без ПДВ за одиницю; шатер 5*5 «Оболонь» у кількості 2 шт., вартістю 3 986,67 грн. без ПДВ за одиницю; неповний комплект меблів (4 стільці) дерево «Оболонь» 80/80, вартістю 558,33 грн. без ПДВ, що зумовило звернення позивача до суду з заявою про відмову від позовних вимог в цій частині.

Позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання зобов'язань за договорами суборенди майна №20042-11721 від 01.08.2012р., №20042-11723 від 01.08.2012р., №20042-11744 від 03.08.2012р., №20042-11768 від 07.08.2012р. та №20042-14098 від 16.05.2013р., а саме на вимогу позивача не повернуто в повному обсязі майно, передане в користування за зазначеними договорами, у зв'язку із чим просить стягнути з відповідача 34 312,80 грн. основного боргу, 12 000,00 грн. штрафу.

Відповідач проти позову заперечує, зазначаючи, що 04.11.2014р. в готельно-ресторанному комплексі «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_2, відбулась пожежа, що підтверджується Актом про пожежу від 04.11.2014р., у зв'язку із чим частина переданого в користування відповідачу майна знищена внаслідок непереборної сили, у тому, за його переконанням, у нього в порядку ст. 323 ЦКУ, обов'язку з відшкодування вартості втраченого майна не виникло.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є не обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму відповідно до ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Згідно зі ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до ст. 774 Цивільного кодексу України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач свої зобов'язання за договорами суборенди майна №20042-11721 від 01.08.2012р., №20042-11723 від 01.08.2012р., №20042-11744 від 03.08.2012р., №20042-11768 від 07.08.2012р. та №20042-14098 від 16.05.2013р. щодо передачі майна у користування відповідачу виконав, що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими їх печатками актами прийому-передачі майна в суборенду від 01.08.2012р., 01.08.2012р., 03.08.2012р., 07.08.2012р. та 16.05.2013р.

Загальна вартість майна, переданого у користування відповідачу, відповідно до вищезазначених актів, становить 39 491,66 грн. без ПДВ., 47 389,99 грн. з ПДВ.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України зазначає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором або законом правові наслідки.

Як встановлено судом, відповідно до акту прийому передачі майна №сТО-1 від 18.04.2017р. відповідачем було повернуто позивачу частину переданого за договорами суборенди майна на загальну суму 10 881,67 грн. без ПДВ, а саме: парасолю «Оболонь» у кількості 2шт., вартістю 1 175,00 грн. без ПДВ за одиницю; шатер 5*5 «Оболонь» у кількості 2 шт., вартістю 3 986,67 грн. без ПДВ за одиницю; неповний комплект меблів (4 стільці) дерево «Оболонь» 80/80, вартістю 558,33 грн. без ПДВ.

Відповідно до ст.323 ЦК України, ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлене договором або законом.

При цьому, приписами п. 6.2. договорів суборенди встановлено, що у випадку втрати (повного знищення) суборендарем майна (окрім випадків, що мають підтвердження актами відповідних органів і які виникли внаслідок дії обставин непереборної сили) або неповерненні майна у відповідності до п. 2.3 договору суборендар зобов'язаний відшкодувати орендарю (або за письмовою вимогою безпосередньо власнику) вартість майна, вказану в п. 1.2 договору або в специфікації із врахуванням ПДВ, якщо інша сума не буде додатково узгоджена сторонами та власником.

Факт втрати майна встановлено актом контрольної перевірки від 15.06.2016р., та не спростовано відповідачем.

Матеріалами справи також підтверджено, що майно за договорами суборенди відповідачем в повному обсязі повернуто не було.

Як стверджує відповідач, неповернута частина переданого йому в користування майна знищена внаслідок виникнення обставин непереборної сили, а саме пожежі, що підтверджується актом про пожежу від 04.11.2014р., а тому у нього відсутній обов'язок з відшкодування вартості випадково знищеного майна позивачу.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодекс України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Дана норма встановлює дві основні підстави звільнення особи, яка порушила зобов'язання, від відповідальності. Такими обставинами є випадок та непереборна сила. Доведення наявності випадку або непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов'язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Під випадком розуміються будь-які діяння, не викликані чиїмось наміром або необережністю, тобто відсутність вини порушника. Випадковою можна визнати обставину, яку не можна передбачити та попередити при застосуванні обов'язкової для боржника обачності, хоча вона могла б бути передбачена та попереджена, якщо б боржник віднісся до свого зобов'язання з більшою обачністю, ніж та, до якої він був зобов'язаний або якщо на місці боржника була б інша особа. Такий підхід щодо суб'єктивної неможливості передбачити, а отже і попередити діяння, що викликало невиконання або неналежне виконання зобов'язання, дозволяє відмежувати випадок від непереборної сили (форс-мажор).

Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Підпунктом 3.3.1 п. 3.1 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 15.07.2014 №40(3), визначено, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (Force Majeure) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об'єктивно впливають на виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.

Згідно з п. 6.2 Регламенту, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов'язаннях/обов'язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Отже, вказаними нормами встановлено, що обставини непереборної сили мають підтверджуватися сертифікатом Торгово-промислової палати України, виданим останньою по конкретному договору, контракту, виконання якого ускладнено чи стало неможливим, у зв'язку з настанням обставин непереборної сили.

Таким чином, наданий відповідачем акт про пожежу від 04.11.2014р., зі змісту якого також не вбачається, що в результаті пожежі було знищено саме передане відповідачу за договорами суборенди майно, не є належним доказом існування обставин непереборної сили, відтак відповідачем належними та допустимим доказами не доведено існування обставин, з якими законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, матеріалами справи підтверджено факт відсутності майна за його місцезнаходженням, яке на вимогу позивача йому не повернуто, що не було спростовано відповідачем належними та допустимим доказами, позовна вимога про стягнення вартості неповернутого майна є обґрунтованою та підлягає задоволенню в заявленому позивачем розмірі, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, а саме 34 312,80 грн. з ПДВ.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Як встановлено судом, відповідно до пунктів 6.7. договорів суборенди у випадку невиконання суборендарем зобов'язань передбачених п.п. 5.1.5., 5.1.17. та 5.1.18. договорів суборенди, суборендар сплачує орендарю або власнику штраф за кожен окремий випадок в розмірі 2 000,00 грн. Належним підтвердженням таких фактів буде акт складений за участю орендаря або власника та суборендаря, а у випадку ухилення суборендаря від підписання акту - одностороннім актом орендаря або власника з відповідною відміткою.

Враховуючи відсутність майна за встановленим договорами суборенди місцезнаходженням, що підтверджується актом контрольної перевірки від 15.06.2016р., у відповідача виник обов'язок зі сплати штрафу в порядку пунктів 6.7. договорів суборенди.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи викладене, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування штрафу, визнав його невірним. За розрахунком суду розмір штрафу складає 10 000,00 грн., у зв'язку із чим позовна вимога про стягнення штрафу підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 49, п 4. ч.1 ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (02232, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кушнер» (02192, м. Київ, вулиця Миропільська, будинок 4; ) основний борг у сумі 34 312,80 грн., штраф у сумі 10 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 530,90 грн. Видати наказ.

3. В частині стягнення основного боргу в сумі 13 058,00 грн. провадження у справі припинити.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 23.05.2017р.

СуддяА.І. Привалов