КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. Справа№ 910/30304/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Андрусенко Ю.С. - дов. № 04-01/2-Д від 04.01.2017

від відповідача Севельєв С.І. - дов. № 403/22 від 06.12.2016

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 30.01.2017 (суддя Марченко О.В.)

у справі № 910/30304/15

за позовом Державного підприємства «Вугілля України»

до Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

про стягнення 282 511, 80 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 у справі № 910/30304/15 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного рішення суду, на користь Державного підприємства «Вугілля України» 214 281, 60 грн. компенсації витрат з оплати транспортування вугілля (залізничного тарифу); 4 332, 60 грн. 3% річних; 61 111, 94 грн. втрат від інфляції; 4 195, 90 грн. судового збору; 4 615, 30 грн. судового збору за подання апеляційної скарги і 5 034, 88 грн. судового збору за подання касаційної скарги. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив про необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, висновки суду про укладення між ДП «Вугілля України» та ПАТ «Центренерго» договору у спрощеній формі на підставі листа відповідача від 31.12.2014 № 06-06/6233 є помилковими, адже ДП «Вугілля України» протягом передбаченого ст. 181 ГК України двадцятиденного строку не надсилало на адресу ПАТ «Центренерго» ані згоди з пропозицією відповідача в цьому листі, ані підтвердження прийняття до виконання такої пропозиції. Крім цього, апелянт звертав увагу на те, що за наданими позивачем залізничними накладними перевезено було тільки 3 721,3 тонни вугілля, в той час як в листі відповідача від 31.12.2014 № 06-06/6233 мова йшла про оплату перевезення вугілля ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» в кількості 100 000 тонн, відтак висновки суду про те, що позивач, розпочавши 05.01.2015 оплату за перевезення вантажу, прийняв до виконання згаданий раніше лист відповідача від 31.12.2014 за вих. № 06-06/6233 також є помилковими тощо.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, справу № 910/30304/15 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2017 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 28.03.2017.

Подана позивачем 20.03.2017 заява про збільшення позовних вимог не прийнята апеляційним судом до розгляду, оскільки згідно ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі збільшити розмір позовних вимог лише до прийняття рішення у справі. Подання такої заяви на стадії апеляційного перегляду справи чинним ГПК України не передбачено.

В судових засіданнях апеляційної інстанції 28.03.2017, 11.04.2017, 18.04.2017 оголошувалась перерва на 11.04.2017 та на 18.04.2017 відповідно на підставі ст. 77 ГПК України.

14.04.2017 позивачем подано клопотання про витребування доказів, яке відхилено апеляційним судом як безпідставне та необґрунтоване, оскільки позивач просив витребувати у відповідача укладені з третіми особами договори поставки вугілля та первинні документи на їх виконання, що фактично є втручанням в господарську діяльність відповідача та інших не залучених до розгляду справи юридичних осіб, які не є учасниками спірних правовідносин, а також жодним чином не стосуються предмету даного спору тощо.

Крім цього, судом відмовлено в задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», оскільки рішення у даній справі жодним чином не вплине на права та обов'язки цієї юридичної особи.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 18.04.2017 на підставі ст. 77 ГПК України оголошено перерву на 16.05.2017. Ухвалою суду від 18.04.2017 згідно ст. 69 ГПК України продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

В судове засідання апеляційної інстанції з'явились представники сторін, представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові повністю.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги заперечив, просив їх відхилити, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Крім цього, заявив про повернення судового збору в зв'язку з відмовою апеляційного суду у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню.

Так, Державне підприємство «Вугілля України» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про стягнення заборгованості у розмірі 214 281,60 грн., 63 897,60 грн. інфляційних втрат та 4 332,60 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідно до листа відповідача за вих. № 06-06/6233 від 31.12.2014, позивачем було здійснено оплату перевезення вугілля ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» в кількості 3721,3 тонни, внаслідок чого ДП «Український транспортно-логістичний центр» було здійснено списання з ДП «Вугілля України» 214 281,60 грн. за вказане перевезення вугілля. Оскільки відповідач згідно зазначеного листа гарантував позивачу оплату перевезення вугілля від станції Пелагіївська Донецької залізниці до станції призначення: Лиман Південної залізниці, позивач листом від 04.03.2015 за вих. № 0382/07 просив відповідача компенсувати його витрати на перевезення вугілля в розмірі 214 281,60 грн. з ПДВ. Проте відповідач листом за вих. №22-06/3-1395 від 15.05.2015 відмовив позивачу у компенсації витрат на перевезення вугілля з огляду на те, що компенсація витрат на оплату залізничного тарифу постачальникам вугільної продукції, які не підпадають під умови укладеного між сторонами договору поставки вугілля №111/1-07 від 17.07.2014 не передбачена. За твердженнями позивача, відправлення відповідачем електронною поштою на адресу позивача листа вих. № 06-06/6233 від 31.12.2014 та вчинення позивачем спрямованих на його виконання дій є правочином (угодою), спрямованим на реальне настання для позивача прав щодо проведення оплати перевезення вугілля та для відповідача правових наслідків у вигляді зобов'язання по гарантуванню оплати витрат позивача за перевезення такого вугілля. Оскільки відповідачем оплати здійснено не було, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 214 281,60 грн., інфляційні втрати та 3% річних.

Заперечуючи проти позову, відповідач наголошував, що угода між сторонами не була укладена (правочин не було вчинено), оскільки ПАТ «Центренерго» не отримало від позивача листа, в якому б повідомлялося про погодження з пропозицією відповідача, викладеною в листі № 06-06/6233 від 31.12.2014. Оскільки за наданими позивачем залізничними накладними перевезено було тільки 3 721,3 тонни вугілля, коли у листі відповідача від 31.12.2014 № 06-06/6233 мова йшла про оплату перевезення вугілля ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» в кількості 100 000 тонн, здійснення позивачем часткових оплат не може свідчити про схвалення ним правочину шляхом вчинення дій, які свідчать про прийняття його до виконання. Так, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що протягом січня 2015 за вказаними у листі ПАТ «Центренерго» від 31.12.2014 за вих. № 06-06/6233 реквізитами залізницею не перевозилось або не могло бути перевезено вугілля у кількості більше ніж 3721,3 тонни. За твердженнями відповідача, оплата перевезення вугілля ДП «Вугілля України» не свідчить про обов»язок ПАТ «Центренерго» компенсувати такі витрати позивача, адже, як вище згадувалось, правочин між сторонами не вчинено (угоди не укладено).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 у справі №910/30304/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2016, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.11.2016 у справі № 910/30304/15 постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 скасовано, справу № 910/30304/15 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій, Вищий господарський суд України виходив з того, що висновки судів про те, що між сторонами спору не виникло зобов'язальних правовідносин на підставі листа відповідача від 31.12.2014 №06-06/6233 та, як наслідок, у відповідача не виникло зобов'язання компенсувати позивачу вартість перевезення вказаного в цьому листі вугілля, є передчасними.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

За наслідками нового розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині основного боргу, перерахував 3% річних та інфляційні втрати, відтак частково задовольнив позов.

Так, частково задовольняючи позов, місцевий господарський суд вважав, що відповідач, надіславши позивачу листа від 31.12.2014 №06-06/6233 з проханням провести оплату перевезення вугілля й гарантувавши оплату, здійснив оферту, а позивач, здійснивши оплату перевезення вугілля, - акцепт, що в свою чергу свідчить про укладення між сторонами договору у спрощений спосіб і це є підставою для виникнення у його сторін майново-господарських зобов'язань.

Апеляційний господарський суд не погоджується з такими висновками місцевого суду.

Як встановлено матеріалами справи, 31.12.2014 Публічним акціонерним товариством «Центренерго» було надіслано Державному підприємству «Вугілля України» лист вих. № 06-06/6233 з проханням оплатити перевезення вугілля ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» в січні 2015 в кількості 100 000 тонн від станції Пелагеєвська Донецької залізниці, код станції - 503906, код відправника - 6608, адреса: 86606, м. Торез, пгт. Пелагеєвка, ЦОФ «Красная звезла» на Зміївську ТЕС ПАТ «Центренерго» за реквізитами: 63460, Харківська область, Зміївський район, смт. Комсомольське, код вантажоодержувача: 3128, станція призначення: Лиман Південної залізниці, код 444002. Крім цього, ПАТ «Центренерго» гарантувало оплату витрат ДП «Вугілля України» у повному обсязі.

Протягом січня місяця 2015 позивач оплатив перевезення 3 721,3 тонни вугілля від залізничної станції Пелагеєвська Донецької залізниці до залізничної станції Лиман Південної залізниці на загальну суму 214 281,60 грн. з ПДВ за залізничними накладними №№: 48843148, 48843155, 48843163, 48857866, 48857858, 48848329, 48848105, 48845986, 48843205, 48843189, 48843171, 48863195, 48863211, 48863906, 48863914, 48863922, 48863930, 48863948.

Списання Державним підприємством «Український транспортно- логістичний центр» з Державного підприємства «Вугілля України» 214 281,60 грн. плати за перевезення згідно вищезгаданих залізничних накладних підтверджується витягами з переліку перевізних документів по перевезенням замовника ДП «Вугілля України» за 05.01.2015 та 09.01.2015.

04.03.2015 позивач звернувся до відповідача з листом вих. №0382/07 про компенсування його витрат на оплату здійснених перевезень 3 721,3 тонн вугілля зі станції Пелагіївська Донецької залізниці до станції Лиман Південної залізниці на підставі рахунку-фактури №ВУ-СФ-0000095 від 27.02.2015 на загальну суму 214 281,60 грн. згідно договору №111/1-07 від 17.07.2014. До листа були долучені підписані з боку позивача реєстр провізної плати, рахунок-фактуру №ВУ-СФ-0000095 від 27.02.2015 та акт № ВУ-ОУ-0000013 на відшкодування транспортних послуг.

Листом вих. №22-06/3-1395 від 15.05.2015 відповідач відповів позивачу відмовою у відшкодуванні витрат на перевезення вугілля з огляду на те, що компенсація витрат на оплату залізничного тарифу постачальникам вугільної продукції, яка не підпадає під умови договору поставки вугілля №111/1-07 від 17.07.2014, не передбачена.

Не погоджуючись з такою позицією відповідача, вважаючи, що між сторонами виникли зобов'язальні відносини після відправлення відповідачем електронною поштою на адресу позивача листа за вих. № 06-06/6233 від 31.12.2014 та вчинення позивачем спрямованих на його виконання дій, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Зобов'язанням на підставі ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами ч. 1, 2 ст. 11 ЦК цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Правочин згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України має вчинятися у формі, встановленій законом, може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі (ч. 1, 2 ст. 205 названого Кодексу). Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін (ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України).

За приписами п. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною на підставі ст. 638 ЦК України .

Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції, а згідно ч. 1 ст. 641 згаданого Кодексу пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору.

Положеннями ч. 1 ст. 642 ЦК України встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений - протягом нормально необхідного для цього часу (ч. 2 ст. 644 ЦК України).

Зміст господарського договору згідно ст. 180 ГК України становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Положеннями ч. 3 згаданої статті ГК України встановлено, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Матеріалами справи підтверджується надсилання відповідачем на адресу позивача листа вих. № 06-06/6233 від 31.12.2014 з проханням оплатити перевезення вугілля ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» в січні 2015 в кількості 100 000 тонн від станції Пелагеєвська Донецької залізниці, код станції - 503906, код відправника - 6608, адреса: 86606, м. Торез, пгт. Пелагеєвка, ЦОФ «Красная звезла» на Зміївську ТЕС ПАТ «Центренерго» за реквізитами: 63460, Харківська область, Зміївський район, смт. Комсомольське, код вантажоодержувача: 3128, станція призначення: Лиман Південної залізниці, код 444002.

Проте ДП «Вугілля України» протягом передбаченого ч. 3 ст. 181 ГК України двадцятиденного строку після отримання цього листа не надіслало ПАТ «Центренерго» відповіді з наданням згоди на пропозицію відповідача, зазначену в листі № 06-06/6233 від 31.12.2014, або підтвердженням прийняття до виконання такої пропозиції.

Позиція позивача про схвалення правочину шляхом вчинення дій, які свідчать про прийняття його до виконання (оплата за перевезення вугілля ДП «Донецька вугільна енергетична компанія») не заслуговують на увагу, оскільки позивачем до матеріалів справи долучені залізничні накладні 48843148, 48843155, 48843163, 48857866, 48857858, 48848329, 48848105, 48845986, 48843205, 48843189, 48843171, 48863195, 48863211, 48863906, 48863914, 48863922, 48863930, 48863948, де в графі 1 «Відправник» вказано ПАТ «ГЗФ «ЧЕРВОНА ЗІРКА», а не ДП «Донецька вугільна енергетична компанія», про оплату перевезення вугілля якої йшлося в листі відповідача № 06-06/6233 від 31.12.2014.

За наданими позивачем залізничними накладними перевезено та оплачено було тільки 3 721,3 тонни вугілля, в той час як у листі відповідача від 31.12.2014 № 06-06/6233 мова йшла про оплату перевезення вугілля ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» в кількості 100 000 тонн.

Крім цього, як встановлено матеріалами справи, позивач протягом розумного строку не повідомив відповідача про фактичну оплату перевезення 3 721,3 тонни вугілля, адже за згаданими залізничними накладними вугілля прибуло на станцію Лиман Південної залізниці 05.01.2015 та 09.01.2015, а про оплату перевезення вугілля з одночасною вимогою про сплату витрат на таке перевезення позивач повідомив відповідача листом від 04.03.2015, тобто лише через два місяці.

З огляду на наведене, надані позивачем докази (залізничні накладні, витяги ДП «Український транспортно-логістичний центр» з переліку перевізних документів по перевезенню замовника ДП «Вугілля України» за договором №1558/701-2012 від 04.09.2012) не підтверджують вчинення ДП «Вугілля України» дій щодо схвалення пропозиції відповідача, викладеної в листі від 31.12.2014 № 06-06/6233.

Оскільки позивач протягом встановленого законодавством строку не надав відповідачу відповіді на листа від 31.12.2014 № 06-06/6233 зі згодою на пропозицію останнього або підтвердженням прийняття до виконання такої пропозиції - оплати 100 000 тонн вугілля видобутку ДП «Донецька вугільна енергетична компанія», а надані позивачем документи не підтверджують вчинення ДП «Вугілля України» дій щодо схвалення пропозиції відповідача згідно вищезгаданого листа, апеляційний суд дійшов висновку про не досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору (правочину), зокрема, щодо загальної ціни договору, строків і порядку оплати вищенаведених витрат.

Таким чином, твердження позивача про виникнення між сторонами зобов'язальних відносин після відправлення відповідачем електронною поштою на адресу позивача листа за вих. № 06-06/6233 від 31.12.2014 та вчинення позивачем спрямованих на його виконання дій не заслуговують на увагу, відтак підстав для стягнення з відповідача оплаченої позивачем вартості перевезення немає.

З огляду на наведене та те, що договір про відшкодування витрат позивача на сплату залізничного тарифу за цим перевезенням у формі єдиного документу сторони не уклали, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 214 281, 60 грн. компенсації витрат з оплати транспортування вугілля (залізничного тарифу) апеляційний суд не знаходить.

Крім цього, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, сторонами було надано укладений між ними договір поставки вугілля № 111/1-07 від 17.07.2014, предметом якого є постачання ДП «Вугілля України» у власність ПАТ «Центренерго» вугільної продукції в строки, в кількості, асортименті і з якісними характеристиками, по реквізитах та ціні, погодженими сторонами в цьому договорі.

Умовами п.6.4.2 Договору сторони передбачили обов'язок постачальника (ДП «Вугілля України») не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки, скласти та надати покупцеві (ПАТ «Центренерго») підписаний зі своєї сторони акт узгодження вартості відшкодування витрат по оплаті перевезення.

Як згадувалось вище, 04.03.2015 позивач звернувся до відповідача з листом вих. №0382/07 про компенсування його витрат на оплату здійснених перевезень 3 721,3 тонн вугілля зі станції Пелагіївська Донецької залізниці до станції Лиман Південної залізниці на підставі рахунку-фактури №ВУ-СФ-0000095 від 27.02.2015 на загальну суму 214 281,60 грн. згідно згаданого договору №111/1-07 від 17.07.2014. До листа були долучені підписані з боку позивача реєстр провізної плати, рахунок-фактуру №ВУ-СФ-0000095 від 27.02.2015 та акт № ВУ-ОУ-0000013 на відшкодування транспортних послуг.

Згідно наданої відповідачем довідки № 8-08/1297 від 13.04.2017 станом на 01.04.2017 в бухгалтерському обліку ПАТ «Центренерго» відсутня кредиторська заборгованість перед ДП «Вугілля України» по договору поставки № 111/1-07 від 17.07.2014, в тому числі в частині відшкодування витрат по оплаті перевезення, що виключає можливість стягнення заявленої позивачем суми в рамках згаданого договору.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 214 281, 60 грн. компенсації витрат з оплати транспортування вугілля (залізничного тарифу) як безпідставні та необґрунтовані не підлягають задоволенню. В зв»язку з цим й в задоволенні вимог про стягнення 63 897,60 грн. інфляційних втрат та 4 332,60 грн. 3% річних слід відмовити.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду про задоволення позову, оскаржене рішення вважає незаконним й таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового - про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Тому доводи апелянта по суті апеляційної скарги заслуговують на увагу, а його скарга підлягає задоволенню.

В зв'язку з задоволенням апеляційної скарги відповідача з позивача на його користь на підставі ст. 49 ГПК України підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 661, 45 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в прийнятті якої судом відмовлено, а позивачем заявлено про повернення судового збору за подання згаданої заяви.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» (зі змінами та доповненнями) сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом тощо.

За таких обставин, з Державного бюджету України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» підлягає поверненню на користь Державного підприємства «Вугілля України» 704, 00 грн. судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення № 505 (№418498109) від 17.03.2017, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 910/30304/15.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 у справі № 910/30304/15 скасувати та прийняти нове:

В задоволення позову Державного підприємства «Вугілля України» до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про стягнення 282 511, 80 грн. відмовити в повному обсязі.

Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, ідентифікаційний код 32709929) на користь Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (03022, м. Київ, вул. Козацька, буд. 120/4, літера «Є» ідентифікаційний код 22927045) 4 661, 45 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Повернути з Державного бюджету України на користь Державного підприємства «Вугілля України» (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, ідентифікаційний код 32709929) 704, 00 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог згідно платіжного доручення № 505 (№418498109) від 17.03.2017, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 910/30304/15.

Матеріали справи № 910/30304/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко