КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2017 р. Справа№ 910/2864/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Агрикової О.В.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Малеванчук І.В., довіреність № б/н від 03.01.2017;

від відповідача - Григолінський С.О., довіреність № 14/20-75-17 від 27.03.17,

розглянувши апеляційну скаргу державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 у справі №910/2864/17 (суддя Грєхова О.А.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" до державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" про стягнення заборгованості в розмірі 50000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Собин" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" заборгованості у розмірі 50 000, 00грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 у справі №910/2864/17 позов задоволено в повному обсязі; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення по даній справі виходив з того, що відповідач не виконав своє грошове зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг зі зберігання.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 у справі №910/2864/17 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неукладеність між сторонами договору зберігання у зв'язку з відсутністю акта приймання-передачі майна на зберігання.

Крім цього, скаржник вказує на те, що Договір укладено ним під впливом тяжких обставин та на явно невигідних для відповідача умовах, у зв'язку з чим такий правочин є недійсним.

Також, апелянт зазначає, що саме Прокуратура Київської області має нести витрати, пов'язані зі зберіганням речових доказів у кримінальному провадженні №0000149 від 03.04.2013.

Окрім наведеного, скаржник не погоджується із прийняттям судом першої інстанції до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог та вважає неправомірним розгляд даної справи місцевим господарським судом за відсутності представника відповідача.

Апелянтом були заявлені клопотання про залучення до участі у даній справі, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Прокуратури Київської області, Державної аудиторської служби України, Кабінету Міністрів України та Відділу державної виконавчої служби Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції.

Колегія суддів, розглянувши подані клопотання дійшла висновку про відмову у їх задоволенні, з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Отже, згідно наведеної норми треті особи без самостійних вимог можуть бути залучені до участі у справі якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

У даному випадку відповідачем не доведеного того, як саме рішення у даній справі може вплинути на права або обов'язки вказаних осіб щодо однієї з сторін.

Наведене є підставою для відмови у задоволенні вказаних клопотань.

При цьому, слід також зазначити, що даний спір розглядається між двома господарюючими суб'єктами на підставі договору.

Крім того, доводи заявника щодо залучення до участі у справі, як третьої особи Кабінету Міністрів України з посиланням на ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, відхиляються з наступних підстав.

Так, у вказаній статті зазначено, що у справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Проте, у даній справі не розглядається спір щодо майна товариства відповідача. Заявлено позов про стягнення боргу за договором, тому у даному спорі не підлягає залученню до участі у справ, як третя особа, орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами.

Також, не підлягає задоволенню клопотання відповідача про призначення у даній справі судової експертизи, на вирішення якої апелянт просить поставити питання щодо встановлення площі приміщення, в якому зберігається майно за Договором відповідального зберігання №10-13-109з/551.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Водночас, згідно з частиною першою статті 41 Господарського процесуального кодексу України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Зазначена позиція викладена в п. 19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення експертизи".

У даному випадку дійсна потреба у призначенні судової експертизи відсутня з огляду на те, що предметом спору є стягнення боргу з оплати за зберігання. Розмір такої плати встановлено договором. Спір про внесення змін до договору в частині приміщення (його площі), в якому здійснюється таке зберігання, у даній справі не розглядається.

Крім цього, відповідач підписавши Додатковий договір від 31.12.2014 №5/666, яким було внесено зміни до Договору зберігання, в тому числі і в частині визначення суми за послуги зберігання, погодився сплачувати зберігачу відповідні послуги за Договором з розрахунку 25000,00 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків.

Слід також зазначити, що відповідачем оплачувалися послуги, зокрема, і за встановленою вказаним Додатковим договором від 31.12.2014 ціною у розмірі 25 000,00 грн., яка наразі заперечується апелянтом.

При цьому, рішеннями у справах №910/25267/15, №910/3018/16 та №910/18870/16, заборгованість за послуги зберігання була присуджена з урахуванням, встановленої Додатковим договором від 31.12.2014 ціни у розмірі 25 000,00 грн.

Враховуючи все вищевикладене, підстави для призначення судової експертизи у даній справі відсутні.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 22.05.2017 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Позивач в судовому засіданні надав пояснення, якими просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (поклажодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Собин" (зберігач) 24.10.2013 укладено Договір відповідального зберігання №10-13-109з/551, відповідно до п. 1.1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, за актом приймання-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання речові докази у кримінальному провадженні №0000149 від 23.04.2013 (далі - майно) у кількості, визначеною у додатках до договору "Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання".

Згідно з пунктом 1.2. договору майно буде знаходитись на зберіганні за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, 38.

Майно, яке передається на зберігання, постановою слідчого Слідчого управління фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києва від 14.08.2013 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні від 03.04.2013 №0000149 (пункт 1.3 Договору).

Пунктом 3.1.2 Договору визначено, що поклажодавець зобов'язаний забрати у зберігача майно до закінчення строку дії договору; за пунктом 2.1.6 Договору повернення майна поклажодавцю здійснюється за актом приймання-передачі.

Відповідно до пункту 3.1.3 Договору поклажодавець зобов'язаний сплачувати зберігачу послуги за договором з розрахунку 15000,00 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків.

Відповідно до п. 6.1 Договору, Договір набуває чинності з дати підписання акту приймання - передачі майна і діє до 31.12.2013р.

Додатковим договором від 27.12.2013 №1/713 сторони виклали пункт 6.1 Договору в такій редакції: "Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі і діє до 01.07.2014", а додатковим договором від 11.06.2014 №2/282 - "Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі і діє до 31.12.2014".

Згідно з додатковим договором від 02.06.2014 №3/315 сторони виклали підпункт 3.1.3 пункту 3.1 у такій редакції: "поклажодавець зобов'язаний сплачувати зберігачу послуги за Договором з розрахунку 19 891 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків".

Додатковим договором від 31.12.2014 №5/666 сторони внесли до Договору такі зміни:

- поклажодавець зобов'язаний сплачувати зберігачу послуги за Договором з розрахунку 25000,00 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків (підпункт 3.1.3 пункту 3.1 Договору);

- Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі і діє до 31.06.2015 (пункт 6.1 Договору).

На виконання умов Договору за період з листопада 2013 року по липень 2015 року позивачем було надано, а відповідачем прийнято послуги зі зберігання майна (речових доказів), про що було складено відповідні акти приймання-передачі робіт від 30.11.2013 №ОУ-0000216 на суму 15 000, 00 грн.; від 31.12.2013 №ОУ-0000231 на суму 15 000, 00 грн.; від 31.01.2014 №7 на суму 15 000, 00 грн.; від 28.02.2014 №31 на суму 15 000, 00 грн.; від 31.03.2014 №53 на суму 15 000, 00 грн.; від 30.04.2014 №75 на суму 15 000, 00 грн.; від 31.05.2014 №95 на суму 15 000, 00 грн.; від 30.06.2014 №121 на суму 19 891, 00 грн.; від 31.07.2014 №141 на суму 19 891, 00 грн.; від 31.08.2014 №149 на суму 19 891, 00 грн.; від 30.09.2014 №183 на суму 19 891, 00 грн.; від 31.10.2014 №188 на суму 19 891, 00 грн.; від 30.11.2014 №206 на суму 19 891, 00 грн.; від 31.12.2014 №228 на суму 19 891, 00 грн.; від 31.01.2015 №3 на суму 25 000, 00 грн.; від 28.02.2015 №21 на суму 25 000, 00 грн.; від 31.03.2015 №39 на суму 25 000, 00 грн.; від 30.04.2015 №43 на суму 25 000, 00 грн.; від 31.05.2015 №73 на суму 25 000, 00 грн.; від 30.06.2015 №77 на суму 25 000, 00 грн.; від 31.07.2015 №104 на суму 25 000, 00 грн., які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками.

Вказані акти були оплачені відповідачем в повному обсязі.

Наведеним підтверджується передача майна по договору.

Зазначені обставини були встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/25267/15, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 та Вищого господарського суду України від 15.03.2016; рішенні Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №910/3018/16, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2016 та Вищого господарського суду України від 18.10.2016, а також рішенні Господарського суду міста Києва від 24.01.2017 у справі №910/18870/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2017.

Отже, в силу положень ст. 35 Господарського процесуального кодексу України вказані обставини є преюдиціальними та відповідно не потребують повторного доведення.

Укладений між сторонами Договір припинив свою дію 31.06.2015 (що також було встановлено вказаними вище судовими актами), проте відповідач переданого на зберігання позивачу майна не забрав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/25267/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" до ДПАТ "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" про стягнення 75000,00 грн. за період з серпня 2015 по жовтень 2015 та за зустрічним позовом ДПАТ "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" про визнання недійсним Договору, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 та Вищого господарського суду України від 15.03.2016, первісні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" до ДПАТ "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" задоволено повністю, стягнуто з ДПАТ "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" 75000,00 грн. боргу та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1218,00 грн., у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №910/3018/16, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2016 та Вищого господарського суду України від 18.10.2016, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" задоволено в повному обсязі та стягнуто з ДПАТ "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" на користь ТОВ "Собин" 175000,00 грн. за період зберігання майна з листопада 2015 по травень 2016 включно.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.01.2017 у справі №910/18870/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2017, стягнуто з Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" 175000,00 грн. заборгованості за період зберігання майна з червня 2016 по грудень 2016 включно, 6500,00 грн. витрат на послуги адвоката та 2625,00 грн. судового збору.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги зберігання за наступний період з січня 2017 по лютий 2017 у розмірі 50 000,00 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Судом першої інстанції позов задоволено в повному обсязі; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із наведеним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Стаття 936 Цивільного кодексу України встановлює, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 1 статті 938 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно з частиною третьою статті 946 Цивільного кодексу України якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Як вже було зазначено, 31.06.2015 Договір припинив свою дію, проте відповідач переданого на зберігання позивачу майна не забрав, отже відповідно зобов'язаний сплачувати позивачу кошти за весь фактичний час його зберігання.

Листом вих. № 4 від 07.02.2017 позивач направив на адресу відповідача Рахунок на оплату № 29 від 04.01.2017 та Акт наданих послуг № 29 від 31.01.2017 на суму 25 000,00 грн.

Також, листом вих. № 8 від 01.03.2017 позивач направив на адресу відповідача Рахунок на оплату № 67 від 01.02.2017 та Акт наданих послуг № 30 від 28.02.2017 на суму 25 000,00 грн.

Направлення позивачем відповідачу вказаних рахунків на оплату та актів наданих послуг підтверджується фіскальними чеками та описами вкладення у цінні листи (т.1, а.с.93, 127-128).

Відповідач вказані Акти підписаними позивачу не повернув, оплату за надані у січні 2017 та лютому 2017 послуги зберігання не здійснив.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи те, що майно зі зберігання у визначеному Договором порядку повернуто не було, а матеріалами справи підтверджується фактичне надання позивачем послуг з його зберігання у період з січня 2017 по лютий 2017, відповідач зобов'язаний здійснити оплату таких послуг.

При цьому, доводи апелянта щодо неукладеності між сторонами договору зберігання у зв'язку з відсутністю акта приймання-передачі майна на зберігання колегією суддів відхиляються з огляду на наявність підписаних обопільно сторонами актів приймання-передачі робіт (надання послуг) за період з листопада 2013 по липень 2015, які були повністю оплачені відповідачем.

Отже, відповідач, підписавши вказані Акти та оплативши позивачу надані послуги за ними, підтвердив факт отримання таких послуг, а тому відповідно посилання скаржника на неукладеність договору є необґрунтованим.

При цьому, слід також зазначити, що обставини з укладення між сторонами договору зберігання були встановлені судовими рішеннями у справах №910/25267/15, №910/3018/16 та №910/18870/16, якими було задоволено вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" до державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" про стягнення заборгованості за послуги зберігання по договору №10-13-109з/551 за попередні періоди.

Як роз'яснено п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, рішення у справах №910/25267/15, №910/3018/16 та №910/18870/16 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №910/2864/17, не можуть їм суперечити.

Отже, доводи апелянта про неукладеність договору зберігання підлягають відхиленню за необґрунтованістю.

Також, підлягають відхиленню доводи скаржника про те, що Договір укладено ним під впливом тяжких обставин та на явно невигідних для відповідача умовах, у зв'язку з чим такий правочин є недійсним.

Так, вимога ДПАТ "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" про визнання недійсним Договору була предметом зустрічного позову у справі №910/25267/15, яка розглядалася Господарським судом міста Києва.

Як вище зазначалось, рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/25267/15, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 та Вищого господарського суду України від 15.03.2016, у задоволенні зустрічного позову ДПАТ "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" до товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" про визнання недійсним Договору відповідального зберігання від 24.10.2013 №10-13-109з/551 було відмовлено.

Судами встановлено, що правові підстави для визнання недійсним Договору відповідального зберігання від 24.10.2013р. №10-13-109з/551 відсутні.

Вказане рішення набрало законної сили та відповідно не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №910/2864/17, не можуть йому суперечити.

За наведених обставин, оскільки рішенням у справі №910/25267/15 встановлено відсутність підстав для визнання недійсним Договору відповідального зберігання від 24.10.2013р. №10-13-109з/551, доводи апелянта в наведеній частині підлягають відхиленню за необґрунтованістю.

Доводи апелянта про те, що Прокуратура Київської області має нести витрати, пов'язані зі зберіганням речових доказів у кримінальному провадженні №0000149 від 03.04.2013, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Так, як вже вказувалось між сторонами у справі було укладено договір зберігання, за умовами якого позивач зобов'язався зберігати речові докази у кримінальному провадженні №0000149 від 03.04.2013.

При цьому, згідно укладеного між сторонами договору саме на відповідача покладено обов'язок з оплати наданих позивачем послуг зі зберігання вказаного майна, а тому відповідно посилання скаржника на те, що Прокуратура Київської області має нести витрати за цим договором є необґрунтованими.

Також, обґрунтованість покладення відповідальності за неналежне виконання умов договору зберігання в частині оплати наданих за ним послуг саме на відповідача - ДПАТ "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" підтверджується вказаними вище рішеннями у аналогічних судових справах.

Щодо непогодження апелянта із прийняттям до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Так, відповідно до абз. 1 п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що позивачем було збільшено кількісний показник за тією ж самою вимогою - про стягнення заборгованості за надані за Договором відповідального зберігання від 24.10.2013 №10-13-109з/551 послуги, посилання апелянта на зміну предмету позову є необґрунтованими.

Також, є необґрунтованими доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, прийнявши рішення у першому судовому засіданні за відсутності представника відповідача, не дотримався тим самим засад рівності всіх учасників судового процесу.

Відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Ухвала суду першої інстанції про порушення провадження у даній справі та призначення її до розгляду на 20.03.2017 була направлена відповідачу 23.02.2017 та отримана ним 27.02.2017, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1, а.с.3).

Отже, відповідач фактично за місяць був обізнаний про дату розгляду справи судом, та відповідно мав можливість надати суду свої заперечення чи додаткові докази, а також вирішити питання щодо направлення свого представника у судове засідання, призначене на 20.03.2017.

Проте, відповідач вказаними правами не скористався.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, чи клопотання цих осіб про відкладення розгляду справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача не перешкоджала всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судом першої інстанції було розглянуто справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, доводи апелянта у вказаній частині відхиляються апеляційним судом за необґрунтованістю.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Крім цього, колегія суддів погоджується із покладенням на відповідача, понесених позивачем витрат на послуги адвоката в сумі 3 200,00 грн.

За приписами ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В силу положень ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача.

Відповідно до п. 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розподілу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом ч.3 ст. 48 та ч.5 ст. 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Як встановлено матеріалами справи, правовідносини між позивачем та адвокатом ОСОБА_2 на момент розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції підтверджуються договором про надання правової допомоги № 03/01/17 від 01.03.2017.

У матеріалах справи наявна належним чином завірена копія посвідчення адвоката ОСОБА_2, виданого на підставі свідоцтва №1103 про право на заняття адвокатською діяльністю, згідно якого ОСОБА_2 має право на заняття адвокатською діяльністю.

На виконання умов згаданого договору, позивачем згідно рахунку-фактури № 06/03 від 06.03.2017 та акту прийому передачі наданих послуг № 06/03/17 від 06.03.2017 сплачено 3 200,00 грн., що підтверджується банківською випискою.

Враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, якому було сплачено кошти, наявні докази надання адвокатом юридичних послуг у даній справі та фактичного перерахування коштів на підставі договору, місцевий суд дійшов вірного висновку про кваліфікацію зазначених позивачем 3 200,00 грн. судових витрат, як витрат на оплату послуг адвоката, в розумінні ст. 44 ГПК України, які підлягають стягненню з відповідача у справі.

За аналогічних підстав підлягає задоволенню клопотання позивача про стягнення з відповідача 1 800, 00 грн. витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, оскільки долученими позивачем до справи доказами: актом приймання-передачі наданих послуг від 14 травня 2017, рахунком-фактурою №14/05 від 14 травня 2017 на суму 1 800 грн., та банківською випискою підтверджується факт надання адвокатом юридичних послуг у даній справі та перерахування коштів на підставі укладеного між позивачем та адвокатом договору.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Крім цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 800 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 у справі №910/2864/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Стягнути з Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (01601, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 16-А; ідентифікаційний код 30401456) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" (08400, Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, буд. 38; ідентифікаційний код 36298149) 1 800, 00 грн. витрат на послуги адвоката в суді апеляційної інстанції.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

5. Матеріали справи №910/2864/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді О.В. Агрикова

М.А. Руденко