ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2017р. справа № 914/1906/16

За позовом: публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», м. Київ

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут», м. Львів

про 2 521 228,16 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - представник

від відповідача: ОСОБА_2 представник

Суть спору: публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут» про стягнення 1 885 701,16 грн. основного боргу, 292 147,42 грн. пені, 314 891,45 грн. 7% річних, 20 485,51 грн. 3% річних та 8 002,47 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Львівської області від 29.09.2016 року (суддя Трускавецький В.П.) провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 47 725,32 грн. припинено, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 року рішення господарського суду Львівської області від 29.09.2016 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.02.2017р. касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» задоволено частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 та рішення господарського суду Львівської області від 29.09.2016 року у справі № 914/1906/16 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

07.03.2017р. матеріали даної справи повернулися до господарського суду Львівської області.

На підставі автоматизованого розподілу судової справи, головуючим суддею у справі №914/1906/16 було визначено суддю Юркевича М.В.

Ухвалою від 10.03.2017р. справу було призначено до розгляду на 21.03.2017р.

У звязку з клопотаннями сторін та долученням додаткових доказів, розгляд справи відкладався з підстав викладених у відповідних ухвалах суду від 21.03.2017р. та 11.04.2017р.

Крім того, 11.04.2017р. позивачем було подано суду довідку, що підтверджує повну оплату основного боргу по справі станом на 28.11.2016р. в сумі 1 885 701,16 грн.

В останньому судовому засіданні 23.05.2017р. позивач подав письмові пояснення з уточненням позовних вимог та підтримав останні в частині стягнення з відповідача 194 113,78 грн. пені, 13 942,96 грн. 3% річних та 5 502,36 грн. інфляційних втрат.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві та додаткових поясненнях.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Між публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" (позивачем) та товариством з обмеженою відповідальністю "Львівгаз Збут" (відповідачем) було укладено договір на транспортування природного газу магістральним трубопроводом №/Н029 від 01.07.2015р., за умовами якого, газотранспортне підприємство (позивач у справі) зобовязується надати замовнику (відповідачу у справі) послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій, а замовник зобовязується сплатити за надані послуги з транспортування природного газу у розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовами цього договору.

Послуги по транспортуванню природного газу оформляються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг, що є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством (пункт 3.4 договору).

На виконання умов договору позивач надав, а відповідач прийняв послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами на загальну суму 10 392 387,10 грн., що підтверджується відповідними актами надання послуг (Т-1, а.с. 22-31).

Позивач вказує на те, що за вказаними актами основна заборгованість з оплати послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, станом на час подання позовної заяви (12.07.2016р.) становить 1 885 701,16 грн.

Крім того, судом встановлено, що між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області, Департаментом фінансів Львівської облдержадміністрації, товариством з обмеженою відповідальністю "Львівгаз Збут" (відповідачем), публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" (позивачем) та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" укладалися спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за послуги з транспортування природного газу позивачем відповідачу (Т -1, а.с. 88-115).

Предметом протокольних рішень була організація розрахунків за послуги, які надавалися відповідачу позивачем сторонами таких протокольних рішень ( Субвенції з Державного Бюджету КМУ, ПАТ«НАК Нафтогаз України»).

Так, позивач звернувся до господарського суду про стягнення відповідача 1 885 701,16 грн. основного боргу за транспортування природного газу в період з березня 2016р. по травень 2016р., а також 292 147,42 грн. пені, 314 891,45 грн. 7% річних, 20 485,51 грн. 3% річних та 8 002,47 грн. інфляційних втрат за порушення строків виконання зобовязання по оплаті послуг транспортування з період з липня 2015р. по квітень 2016р.

Зокрема, при першому розгляді даної справи, судами першої та апеляційної інстанції прийнято рішення, яким в частині позовних вимог про стягнення 47 725,32 грн. провадження припинено, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення вищенаведених судів у даній справі та направляючи останню на новий розгляд, Вищий господарський суд України встановив, що:

1. «Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, в порушення приписів ст. 43 ГПК України, не встановив належним чином усіх обставин справи, щодо наявності чи відсутності заборгованості за надані послуги з транспортування природного газу за договором № 156000173/Н029 від 01.07.2015 року щодо оплати таких послуг».

2. «Дійшовши формального висновку про наявність боргу відповідача перед позивачем по оплаті наданих послуг з транспортування природного газу та встановивши погашення такого боргу за рахунок державних субвенцій, відповідно до згаданих вище Спільних протокольних рішень, суд першої інстанції не врахував те, що положення ст. 34 ГПК України слід застосовувати у взаємозвязку з ч. 1 ст. 43 цього Кодексу та фактично ухилилися від витребування необхідних для вирішення даної справи доказів».

3. «Суд першої інстанції не встановив належним чином та у повній мірі, як розмір заборгованості саме за спірний період часу, вказаний позивачем у позовній заяві, та загальну суму її погашення відповідачем, у тому числі і за рахунок субвенцій з державного бюджету після укладення спільних протокольних рішень, так і розмір такої заборгованості на момент предявлення даного позову до суду, або її відсутність, а не витребувавши у сторін належних доказів з оплати та розрахунків, не врахував відповідальність сторони за порушення термінів оплати такої заборгованості, у тому числі з урахуванням умов укладених за участю сторін Спільних протокольних рішень».

Разом з тим, в ході судового розгляду, господарським судом Львівської області, з урахуванням зауважень, викладених у постанові суду касаційної інстанції, було витребувано від сторін ряд документів.

Зокрема, позивач представив суду довідку, з якої вбачається, що станом на 28.11.2016р. відповідачем було повністю погашено основну заборгованість в сумі 1 885 701,16 грн., а відтак, на момент прийняття рішення по даній справі, з урахуванням поданого позивачем уточнення від 23.05.2017р., предметом розгляду залишаються суми: 194 113,78 грн. грн. пені, 13 942,96 грн. 3% річних та 5 502,36грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування ж позовних вимог про стягнення з відповідача сум процентів річних, пені та інфляційних втрат позивач покликається на те, що за спірний період (з липня 2015р. по квітень 2016р.) відповідач регулярно прострочував сплату щомісячних платежів за транспортування природного газу, а відтак умовами договору передбачено настання відповідних наслідків за наявності таких порушень. Крім того, позивач обґрунтовуючи позовні вимоги у вигляді стягнення процентів річних та інфляційних втрат покликається на ст. 625 ЦК України.

Як зазначає позивач у своїх письмових поясненнях, з урахування останньої судової практики вирішення таких спорів, ним здійснено перерахунок позовних вимог в частині стягнення додаткових нарахувань з відповідача за порушення строків оплати послуг лише тих, що оплачені виключно власними коштами відповідача без врахування боргу, що погашався за умовами Спільних протокольних рішень.

Натомість відповідач, у своєму відзиві та додаткових письмових поясненнях заперечуючи позовні вимоги зазначає, що оскільки з січня 2015р. по травень 2016р. по спірному договору №/Н029 проведені всі розрахунки (в тому числі й за Спільними протокольними рішеннями), то відповідно відсутні підстави для нарахування пені, 3% річних, 7% штрафу та інфляційних втрат.

Розглянувши доводи позовних вимог, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд дійшов висновку, в частині позовних вимог про стягнення 1 885 701,16 грн. провадження припинити. При цьому, суд виходить з наступних мотивів:

В силу приписів п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поданими доказами, зокрема довідкою ПАТ «Укртрансгаз» (позивача) від 10.04.2017р., станом на 28.11.2016р. основна заборгованість відповідача, що є предметом розгляду даної справи є погашеною на підставі Спільних протокольних рішень.

Вищий господарський суд України у своїй Постанові Пленуму №18 від 26.12.2011р. в п.4.4 звернув увагу судів на те, що господарський суд припиняє провадження у справі у звязку з відсутністю предмета спору (п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад: сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у звязку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що станом на момент подання позову існував основний борг відповідача перед позивачем, але в ході розгляду даної справи був повністю погашений (28.11.2016р.) - провадження у справі про стягнення з відповідача 1 885 701,16 грн. основного боргу - підлягає припиненню.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 292 147,42 грн. пені, 314 891,45 грн. 7% річних, 20 485,51 грн. 3% річних та 8 002,47 грн. інфляційних втрат, то суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову в цій частині з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Крім того, відповідно до ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 7.3 договору, у разі порушення відповідачем строків оплати, передбачених розділом 5 договору, з останнього стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

З урахуванням наведеного, позивач здійснив нарахування відповідачу 194 113,78 грн. пені, 13 942,96 грн. 3% річних та 5 502,36грн. інфляційних втрат із розрахунку лише тих прострочених платежів, які згодом були оплачені відповідачем виключно власними коштами (в період з липня 2015р. по травень 2016р.).

Перевіривши поданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що такий є правильним та обгрунтованим.

Більше того, такий висновок господарського суду повністю узгоджується із правовими позиціями, які викладені у Постановах Вищого господарського суду України (від 05.04.2017р. у справі №904/1858/16, від 22.02.2017р. у справі №914/1906/16) та Постановах Верховного суду України (від 30.09.2014р. №3-114гс14 по справі 5011-35/1534-2012-42/553-20112 тощо).

Так, касаційними інстанціями в аналогічних спорах було встановлено, що нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат поза межами Спільних протокольних рішень є правомірним, оскільки це узгоджується із загальними положеннями ЦК України, що регулюють відповідальність боржника у разі порушення ним грошового зобовязання.

Більше того, як зазначив Верховний суд у згаданій вище Постанові, не нараховуються штрафні санкції, 3% річних та інфляційних втрат на суму платежу, здійснену на підстав договору про організацію взаєморозрахунку (Спільного протокольного рішення).

З огляду на це, у розглядуваній справі судом було встановлено, що як до порушення провадження у справі так і в ході судових розглядів відповідачем було сплачено власними коштами основний борг на суму 4 770 201,87 грн. (по заборгованості з липня 2015р. по березень 2016р.). Основний же борг, що був предметом розгляду даної справи (1 885 701,16 грн.) було сплачено на підставі Спільних протокольних рішень.

Господарський суд, враховуючи рекомендації та зауваження, які були висловлені судом касаційної інстанції при першому розгляді даної справи, встановив, що основна заборгованість, яка була предметом розгляду при поданні позову була повністю погашена на момент прийняття даного рішення суду, а тому провадження в цій частині підлягає припиненню.

Водночас, розмежувавши ті суми коштів, які були направлені на погашення основної заборгованості відповідача перед позивачем (за рахунок власних коштів та на підставі Спільних протокольних рішень) Господарський суд Львівської області, враховуючи висновки Верховного суду України, зазначені вище, вважає правомірним нарахування відповідачу штрафних санкцій, процентів річних та інфляційних втрат (194 113,78 грн. пені, 13 942,96 грн. 3% річних та 5 502,36грн. інфляційних втрат) за порушення строків розрахунків за транспортування газу, які були проведені виключно власними коштами не враховуючи при цьому ту частину основного боргу, яку було погашено за наслідками підписання Спільних протокольних рішень за спірний період з липня 2015р. по березень 2016р. (Т-4 а.с. 81-86 ).

Згідно ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятий за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 та 2 частини першої ст.. 111-16 цього кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відтак, враховуючи наведене, суд прийшов до висновку позовні вимоги задоволити частково, а судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покласти на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 43,33,34,44,49,82,84,85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В частині позовних вимог про стягнення 1 885 701,16 грн. основного боргу провадження припинити.

2. Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» задоволити частково.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут» (79039, м. Львів, вул. Золота, 42, ) на користь публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) 194 113,78 грн. пені, 13 942,96 грн. 3% річних та 5 502,36грн. інфляційних втрат та 3 203,38 грн. судових витрат.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Наказ видати після набрання законної сили рішенням суду відповідно до ст.. 116, 177 ГПК України.

6. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 23.05.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 26.05.2017р.

Суддя Юркевич М. В.