КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. Справа№ 910/22780/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

За участю представників сторін:

від позивача: Тронь І.В. - представник за довіреністю від 11.04.2017 року;

від відповідача: Курінний С.Ю. - представник за довіреністю від 09.08.2016 року;

від третьої особи: не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного апеляційного товариства «ВТБ Банк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року

у справі № 910/22780/16 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного апеляційного товариства «Сільпо Рітейл»

до Публічного апеляційного товариства «ВТБ Банк»

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Лін Беккер»

про визнання недійсними договорів про внесення змін

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного апеляційного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсними договорів про внесення змін до договору поруки № 10-0604/299к-07/П-02 від 10.09.2010 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що, на думку позивача, договори про внесення змін до договору поруки № 10-0604/299к-07/П-02 від 10.09.2010. № 3 від 13.11.2013., № 4 від 13.03.2014., № 5 від 30.04.2014., № 6 від 31.07.2014., № 7 від 12.09.2014., № 8 від 06.10.2014., № 9 від 25.11.2014. є недійсними у зв'язку із тим, що сторонами вносились зміни у неіснуюче зобов'язання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Вищий господарський суд України та Вищий спеціалізований суд України аналізуючи ч. 4 ст. 559 ЦК України, розмежовують поняття пред'явлення вимоги до поручителя та пред'явлення до нього позову, а тому вважає, направлення на адресу поручителя листа-вимоги, свідчить про направлення в шестимісячний строк вимоги передбаченої ч. 4 ст. 559 ЦК України. Крім того, апелянт зазначає, що договором № 21 від 13.11.2013 року про внесення змін до кредитного договору та договором № 3 від 13.11.2013 року про внесення змін до договору поруки було пролонговано дію кредитного договору та договору поруки та перенесено повернення кредитної заборгованості на іншу дату, а отже підстави для подання та задоволення позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості з поручителя зникли.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Публічного апеляційного товариства «ВТБ Банк» по справі № 910/22780/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 року апеляційну скаргу Публічного апеляційного товариства «ВТБ Банк» прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А. та призначено до розгляду на 16.05.2017 року.

Представник позивача у судовому засіданні 16.05.2017 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.05.2017 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 13.07.2007 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (надалі - кредитор), та Товаристовм з обмеженою відповідальністю «Лін Беккер» (надалі - позичальник) було укладено договір про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07 (далі - кредитний договір), відповідно до п. 1.1 якого банк на умовах цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит в межах максимального ліміту заборгованості у сумі 7 400 000, 00 доларів США 00 центів, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 11.07.2014 року, а також сплатити плату за кредит та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, визначені цим.

Сторони неодноразово вносили зміни до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07.

На забезпечення виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Лін Беккер» за кредитним договором між банком та Публічним акціонерним товариством «Сільпо Рітейл» (надалі - поручителем) було укладено договір поруки № 10-0604/299к-07/П-02 від 10.09.2010 року, відповідно до п. 1.1. якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Відповідно до п. 2.1. договору поруки у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов'язань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов'язаних з порушенням виконання зобов'язань позичальником.

Згідно п. 5.1. договору поруки цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками банку та поручителя (у випадку наявності у поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором.

Сторонами неодноразово вносились зміни до договору поруки шляхом укладення відповідних договорів, а саме:

- договір про внесення змін № 1 від 31.05.2011., яким було викладено п. 1.2. договору поруки в новій редакції;

- договір про внесення змін № 2 від 30.11.2011., яким було викладено п. 1.2. договору поруки в новій редакції;

- договір про внесення змін № 3 від 13.11.2013., яким було викладено п.п. 1.2. договору поруки в новій редакції та змінено позовну давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій до 18 місяців;

- договір про внесення змін № 4 від 13.03.2014., яким зокрема змінено позовну давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій до 24 місяців;

- договір про внесення змін № 5 від 30.04.2014., яким було викладено п. 1.2. договору поруки в новій редакції;

- договір про внесення змін № 6 від 31.07.2014., яким було викладено п. 1.2. договору поруки в новій редакції;

- договір про внесення змін № 7 від 12.09.2014., яким було збільшено строк позовної давності до вимог про сплату штрафних та договірних санкцій до 30 місяців;

- договір про внесення змін № 8 від 06.10.2014., яким було викладено п. 1.2. договору поруки в новій редакції;

- договір про внесення змін № 9 від 25.11.2014., яким було викладено п. 1.2. договору поруки в новій редакції;

Всі інші умови договору поруки залишились без змін.

22.02.2013 року банком було направлено на адресу ТОВ «Лін Беккер» лист-вимогу

№1377/1-2 щодо дострокового повернення останнім отриманого кредиту в повному обсязі, в якій відповідач вимагав сплатити кредит, штрафні і договірні санкції не пізніше 30 банківських днів з моменту отримання цієї вимоги.

Так, звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначає, що договори про внесення змін № 3 від 13.11.2013., № 4 від 13.03.2014., № 5 від 30.04.2014., № 6 від 31.07.2014., № 7 від 12.09.2014., № 8 від 06.10.2014., № 9 від 25.11.2014. є недійсними, так як сторонами вносились зміни у неіснуюче зобов'язання, оскільки правовідносини поруки були припиненими у зв'язку із збільшенням строку позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, що, на думку позивача, призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Крім того, позивач вказує, що договір поруки припинився у зв'язку з тим, що кредитор не звернувся до поручителя з вимогою протягом 6 місяців із дня настання обов'язку боржника із виконання основного зобов'язання.

Частиною 1 статті 203 цього кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Однією з підстав для визнання недійними договорів про внесення змін до договору поруки позивач зазначає збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок збільшення строку позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій.

Так, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання останнім свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина 1 статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється у разі збільшення зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, порука припиняється за одночасної наявності двох умов: 1) внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; 2) ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України № 6-701цс15 від 24.06.2015 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що збільшення строку позовної давності за договірними штрафними санкціями не свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Щодо твердження позивача про недійсність договорів про внесення змін до договору поруки у зв'язку з припиненням правовідносин поруки, то колегія суддів зазначає наступне.

За приписами частини 4 статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Сторонами у п. 5.1. договору поруки було визначено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками банку та поручителя (у випадку наявності у поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором.

Приписами статті 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За положеннями статті 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Як вбачається із наведеного пункту договору поруки, в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобов'язань боржників за основними договорами (п. 5.1. договору поруки) не вважається встановленим сторонами строком дії поруки, оскільки суперечить частині 1 статті 251 та частині 1 статті 252 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 3-42гс15 від 15.04.2015 року, № 6-436цс15 від 23.12.2015 року.

Таким чином, для визначення строку дії договору поруки підлягають застосуванню норми частини 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Із матеріалів справи вбачається, що у зв'язку із несплатою заборгованості за кредитним договором, 22.02.2013 року банком на адресу ТОВ «Лін Беккер» було надіслано лист-вимогу №1377/1-2, яка отримана останнім 05.03.2013 року, що підтверджується вхідною відміткою на вказаному листі.

Відповідно до змісту листа-вимоги банк вимагав у ТОВ «Лін Беккер» повернути кредит в повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні та договірні санкції не пізніше 30 банківських днів з моменту отримання цієї вимоги.

Згідно приписів ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, кредитор, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 09.11.2016 року у справі № 6-2251цс16.

У відповідності до ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З огляду на те, що лист-вимога отримана ТОВ «Лін Беккер» 05.03.2013 року, боржник повинен був повернути кредит до 17.04.2013 року, а тому починаючи з 18.04.2013. підлягає обрахуванню передбачений частиною 4 статті 559 Цивільного кодексу України шестимісячний строк.

Вказаний правовий висновок відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові № 6-28цс14 від 10.09.2014 року.

При цьому, за приписами частини 4 статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України

№ 6-2662цс15 від 20.04.2016 року.

Посилання скаржника у апеляційній скарзі на постанови Вищого господарського суду України, а саме: від 03.11.2015 у справі № 910/11586/13, від 24.06.2015 у справі № 910/22372/14, від 07.04.2015 у справі № 910/9630, від 21.01.2015 у справі № 910/9381/14 та ухвалу Верховного Суду України від 22.12.2010 у справі № 6-18041св09 є безпідставними, оскільки, дослідивши тексти зазначених постанов та ухвали, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що обставини справи у них є відмінними від обставин справи № 910/21432/16.

Отже, виходячи з положень другого речення частини 4 статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

З матеріалів справи вбачається, що у період з 18.04.2013 року по 17.10.2013 року банк не звертався з позовом до поручителя у судовому порядку.

Посилання відповідача на направлення листа-вимоги поручителю № 5219-1/1-2 від 10.07.2013 року, як на факт пред'явлення вимоги поручителю, спростовуються наведеними вище правовими висновками Верховного Суду України.

Отже, оскільки починаючи з 18.04.2013 року ПАТ «ВТБ БАНК» протягом шестимісячного строку не звернулось до ПАТ «Сільпо Рітейл», як поручителя за договором поруки, з позовом у судовому порядку, то починаючи з 18.10.2013 року правовідносини поруки є таким, що припинилися.

Посилання представника апелянта на те, що договором № 3 від 13.11.2013 року про внесення змін до договору поруки на підставі договору № 21 від 13.11.2013 року про внесення змін до кредитного договору було пролонговано дію договору поруки колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Договором № 3 про внесення змін до договору поруки від 13.11.2013 року сторонами було внесено зміни в п. 1.2 договору поруки та викладено його в такій редакції "Згідно кредитного договору банк надає позичальнику кредит в сумі 24 890 000,00 доларів США 00 центів у вигляді невідновлювальної відкличної кредитної лінії на строк до 13.05.2014. включно зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі: 1.2.1. на транші, видані в доларах США: 12% процентів річних на період до 31.12.2011. (включно); 9,6 % процентів річних на період з 01.01.2012. (включно) до 31.12.2012. (включно); 12 % процентів річних на період з 01.01.2013. (включно) до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором; 1.2.2. на транші, видані в гривні - 18 % річних, або в іншому розмірі,передбаченому кредитним договором".

Водночас, згідно п.1.1. кредитного договору (з урахуванням всіх змін внесених до нього) банк на умовах цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної мультивалютної кредитної лінії у сумі 24 890 000,00 доларів США 00 центів, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 13.05.2014 року, а також сплатити плату за кредит та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, визначені цим договором (п. 1.1 договору № 21 про внесення змін до кредитного договору від 13.11.2013.).

У пункті 5.1. договору поруки встановлено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками банку і поручителя (у випадку наявності у поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором.

Як було встановлено судом, банк пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, внаслідок чого правовідносини поруки припинились 18.10.2013 року, оскільки починаючи з 18.04.2013 року ПАТ «ВТБ Банк» протягом шестимісячного строку не звернулось до ПАТ «Сільпо Рітейл», як поручителя за договором поруки, з позовом у судовому порядку.

Таким чином, пункт 1.2. договору поруки містить опис зобов'язання, за яке поручився поручитель за договором поруки, а відтак викладення його у наведеній судом редакції не є зміною строку повернення кредиту чи зміною (встановленням) строку дії договору поруки.

Отже, з наведених умов кредитного договору та договору поруки вбачається, що сторонами не вносились зміни до строку дії договору поруки і незважаючи на укладення договору № 3 строк дії договору поруки залишився незмінним, що спростовує твердження відповідача наявність волі позивача на продовження дії договору поруки.

Більше того, укладення договору № 3 ніяким чином не спростовує зміни банком строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором шляхом направленням вимоги боржнику про дострокове повернення кредиту.

Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов'язання є останньою стадією його існування. Під припиненням зобов'язання розуміють припинення правового зв'язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов'язків, що становлять зміст зобов'язання. Тобто кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов'язанні дій, а боржник звільняється від обов'язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності.

Припинення зобов'язання (в даному випадку правовідносини поруки) має остаточний характер, чинне цивільне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов'язання.

Аналогічна позиція наведена у постановах Вищого господарського суду України від 19.02.2009. у справі №19/72пн та від 04.09.2013 року у справі № 922/1027/130, а також в ухвалі Верховного Суду України № 6-19076ск10 від 14.07.2010 року.

За загальними нормами цивільного законодавства зміна договору допускається тільки за існуючим правовідношенням.

Про що також зазначав Вищий господарський суд України у своїх постановах від 13.01.2016 року у справі №910/11920/15 та від 23.06.2014 року у справі №910/22121/13.

Всупереч наведеному договори про внесення змін № 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 були укладені після припинення договору поруки.

Частиною 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Враховуючи, що спірні додаткові договори не відповідають актам цивільного законодавства, оскільки неможливо внести зміни у правовідносини, які припинились, а також не можуть бути спрямовані на реальне настання наслідків, а саме: наслідків щодо зміни умов договору поруки № 10-0604/299к-07/П-02 від 10.09.2013 року, який є припинений з 18.10.2013 року, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача щодо визнання недійсними договорів про внесення змін до договору поруки № 3 від 13.11.2013 року, № 4 від 13.03.2014 року, № 5 від 30.04.2014 року, № 6 від 31.07.2014 року, № 7 від 12.09.2014 року, № 8 від 06.10.2014 року, № 9 від 25.11.2014 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року у справі № 910/22780/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного апеляційного товариства «ВТБ Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2017 року у справі № 910/22780/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/22780/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко