РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2017Справа №910/6007/17

За позовом Фізична особа - підприємець ОСОБА_1

до Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації

про стягнення 6937,09 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - за довіреністю № 1 від 30.01.2017 року.

від відповідача: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення 6761,24 грн., а саме 5690,86 грн. основного боргу, 216,76 грн. процентів річних та 853,62 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки № Тур-62сух від 30.09.2015 року в частині своєчасної та повної оплати поставленого за договором товару, в результаті чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, за наявності якої позивачем нараховані проценти річних та втрати від інфляції у вказаних сумах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/6007/17 та призначено її розгляд на 17.05.2017 року.

В судове засідання 17.05.2017 року з'явився уповноважений представник позивача, уповноважений представник відповідача у вказане судове засідання не з'явився.

Про день та час розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 107.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судове засідання суд не повідомлено.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

17.05.2017 року через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення № 1613 від 16.05.2017 року та заява № 1611 від 16.05.2017 року про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач збільшує нарахування процентів річних та втрат від інфляції та просить суд стягнути з відповідача 5690,86 грн. основного боргу, 238,97 грн. процентів річних, 1007,26 грн. втрат від інфляції, всього 6937,09 грн., а також 160,00 грн. витрат, пов'язаних з отриманням позивачем Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Документи судом долучено до матеріалів справи.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно пункту 3.10 постанови № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Враховуючи, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, суд приймає вищевказану заяву позивача про збільшення позовних вимог в частині процентів річних та інфляційних нарахувань, а також про збільшення судових витрат до розгляду і спір вирішується з його урахуванням.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 17.05.2017 року позивачем суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання до суду не надходило.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Провадження у справі порушено ухвалою від 17.04.2017 року, що свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду справи, подання суду відзиву на позов, доказів в обґрунтування своєї позиції, в разі їх наявності.

З огляду на вищевикладене, відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 17.05.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 17.05.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 30 вересня 2015 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі по тексту - постачальник, позивач) та Управлінням освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - замовник, відповідач) укладено Договір № Тур-62сух (далі по тексту - Договір), предметом якого є своєчасне постачання постачальником кісних продуктів харчування для ДНЗ замовнику на основі його заявок, поданих до постачальника за цінами, що діють на момент подачі заявки.

Відповідно до п. 1.2 Договору найменування (номенклатура, асортимент) товару: Плоди, засушені (Сухофрукти) (код 10.39.2); ДК 016-2010), кількістю 600 кг.

Згідно п. 5.1 Договору строк (термін) поставки (передачі) товарів: протягом 2015 р. Постачальник здійснює поставку товару замовникові протягом двох днів з дня отримання заявки.

При цьому як визначено сторонами в п. 5.3 Договору, товар має бути поставлений постачальником на підставі поданих заявок замовника впродовж 1 робочого дня з моменту отримання до місць, визначених у Дислокації. Товар має надходити до місць постами з супровідним документами, які свідчать про його походження та якість.

Місце поставки (передачі) товарів (виконання робіт або надання послуг): заклади освіти Печерського району м. Києва (дошкільні), відповідно до Дислокації (Додаток№1) (п.5.2 Договору).

Так, в матеріалах справи наявні підписані обома сторонами Договору специфікація на поставку сухофруктів кількістю 600,00 кг загальною вартістю 29 952,00 грн. з ПДВ та дислокація (додаток № 1 до Договору) з переліком об'єктів - ДНЗ та адресами останніх, на адреси яких здійснюється постачання товару за Договором.

Датою поставки товару є дата, коли товар був переданий у власність замовника в місці поставки (призначення), що підтверджується відповідними документами (товарно- транспортними накладними, видатковими накладними) (п.5.5 Договору).

Як визначено в п. 5.7 Договору, зобов'язання постачальника щодо поставки товару вважаються виконаними у повному обсязі з моменту передачі товару у власність замовника в місці поставки та підписання відповідних документів.

Згідно з п. 3.1 Договору ціна цього Договору становить 29 952,00 грн. (двадцять дев'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят дві гри. 00 коп.) з ПДВ (ціна Договору визначається з урахуванням Податкового кодексу України). Ціна на продукти харчування не повинна перевищувати середньо-ринковий рівень. Ціна з ПДВ за 1 кг сухофруктів встановлена в розмірі 49,92 грн.

Як зазначено в п. 3.3 Договору ціни на товар встановлюються постачальником та не можуть перевищувати середньоринкової ціни на момент постачання та вказуються у видаткових накладних

Відповідно до п.4.1 Договору оплата замовником здійснюється на підставі п. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України та ст.49 Бюджетного кодексу України на умовах відстрочки платежу до 30 календарних днів. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за надані товари здійснюється протягом трьох банківських днів з дати отримання постачальник бюджетного призначення на фінансування товарів на свій реєстраційний рахунок.

До рахунку додаються: акт взаємозвірки та накладні (п.4.2 Договору).

Докази того, що сторони узгодили інший строк оплати поставленого за Договором товару, ніж передбачено у вказаному пункті 4.1 Договору, в матеріалах справи відсутні.

Як свідчать матеріали справи, зазначено позивачем в позовній заяві та відповідачем не заперечувалось, на виконання умов вказаного Договору позивачем в період з 30.09.2015 року по 31.12.2015 року поставлено та передано у власність замовника - Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, а останнім прийнято товар - сухофрукти на загальну суму 29 537,65 грн. з ПДВ, що підтверджується підписаними обома сторонами актами звірки взаєморозрахунків між сторонами станом на 01.10.2016 року та станом на 28.11.2016 року, копії яких містяться в матеріалах справи.

Заперечень щодо факту поставки товару (сухофруктів) за вказаним Договором відповідачем суду не надано.

Доказів пред'явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки сухофруктів у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій щодо поставленого товару від замовника до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 умов Договору з боку замовника - Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації відсутні.

При цьому як зазначено позивачем в позовній заяві, за отриманий товар (сухофрукти) замовник в період 2015 року розрахувався частково в сумі 23 846,79 грн., що відповідачем не заперечувалось та підтверджується підписами представників останнього на акті звірки взаєморозрахунків за Договором між сторонами станом на 01.10.2016 року, отже залишок боргу з оплати поставленого товару на час звернення з позовними вимогами до суду становив 5690,86 грн.

Таким чином, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо оплати вартості отриманого замовником товару відповідно до умов Договору, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 5690,86 грн., яку позивач просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд встановлено, що укладений між позивачем як постачальником та Управлінням освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації як замовником правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (частина 2 наведеної норми).

Зокрема, обов'язок з оплати поставленого товару (сухофруктів) передбачений умовами розділу 4 Договору.

Отже, виходячи з приписів вищенаведених положень законодавства та умов Договору прийняття відповідачем товару від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказану продукцію відповідно до змісту товаророзпорядчих документів на неї.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, поставив та передав у власність покупця товару (сухофрукти) за відповідну плату згідно умов Договору, а відповідач в порушення умов Договору в обумовлений строк не сплатив на користь позивача повну вартість отриманого товару, та має перед позивачем заборгованість з оплати останнього в розмірі 5 690,86 грн.

Згідно частини першої статті 96 ЦК юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В свою чергу Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору поставки № Тур-62сух від 30.09.2015 року та/або його окремих положень суду не надано.

Окрім цього суд звертає увагу на наявність підписаних обома сторонами Договору без зауважень актів звірки взаєморозрахунків та зазначає, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому відповідно до листа Міністерства фінансів України № 31-053-2-4/4390 від 03.12.2001 акт звірки розрахунків є підставою для перерахування коштів.

Тому акт звірки взаємних розрахунків, складений та підписаний належною посадовою особою, є належним доказом у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України.

Як зазначалось судом вище, додатково на підтвердження наявності заборгованості за Договором позивач посилається на підписані між ФОП ОСОБА_1 та Управлінням освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації та скріплені печатками сторін акти звірки взаємних розрахунків станом на 01.10.2016 року та 28.11.2016 року, відповідно до яких заборгованість Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації перед ФОП ОСОБА_1 станом на 01.10.2016 року, а також 28.11.2016 року відповідно складає 5 690,86 грн.

Таким чином суд зазначає, що акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить про визнання боргу.

Зважаючи на встановлені обставини справи та приписи вищевикладених правових норм, а також оскільки на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 5690,86 грн. основного боргу позивачем нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно пункту 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач, в порушення умов Договору у визначений строк повну оплату поставленого товару (сухофруктів) не здійснив належним чином, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Отже, оскільки відповідачем допущено порушення зобов'язання щодо своєчасної оплати вартості поставленого за Договором товару позивачем на підставі ст. 625 ГПК України здійснено нарахування процентів річних в сумі 238,97 грн. за період з 01.01.2016 року по 16.05.2017 року та втрат від інфляції в сумі 1007,26 грн. за період з 01.012016 року по 30.04.2017 року, яку позивач просить суд стягнути з відповідача згідно наданого розрахунку.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Цивільного кодексу України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Згідно ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови №14 сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 23.01.12 р. у справі № 37/64, постанова від 01.10.14 р. у справі № 6-113цс14).

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в сумі 238,97 грн. та втрат від інфляції в сумі 1007,26 грн. за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань з оплати поставленого за Договором товару відповідають вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та Договору і є арифметично вірними, а тому вказані вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних та інфляційних нарахувань підлягають задоволенню в розмірі визначеному позивачем, а саме 238,97 грн. процентів річних та 1007,26 грн. втрат від інфляції.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Щодо заявленого позивачем клопотання про відшкодування відповідачем витрат, пов'язаних з отриманням позивачем Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо сторін в сумі 160,00 грн., суд зазначає, що відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як зазначено в розділі 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.13 р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Враховуючи вищевикладене, за висновками суду вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості плати за отримання витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осі, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо сторін у розмірі 160,00 грн. можуть бути віднесені до складу судових витрат в розумінні ст. 44 Господарського процесуального кодексу України та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 22, 32, 33, 49, 75, 82 - 85, 116 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації (01021, м. Київ, вул. Інститутська, 24/7; ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (07400, АДРЕСА_1; код НОМЕР_1) 5 690 (п'ять тисяч шістсот дев'яносто) грн. 86 коп. - основного боргу, 238 (двісті тридцять вісім) грн. 97 коп. - процентів річних, 1007 (одну тисячу) грн. 26 коп. - втрат від інфляції, 1600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. - судового збору, 160 (сто шістдесят) грн. 00 коп. - судових витрат .

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М.Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 26.05.2017 року.