ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року Справа № 922/3497/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Козир Т.П. - головуючого, Барицької Т.Л., Іванової Л.Б.,

за участю представників сторін: позивача - ОСОБА_4 дог. від 01.11.2016 року, відповідача - ОСОБА_5 дог. № 14/11 від 14.11.2016 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14 лютого 2017 року у справі Господарського суду Харківської області за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_7 (далі - позивач) звернувся до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (далі - відповідач) з позовом про стягнення 130000 гривень основної заборгованості, 52601 гривень 91 коп. процентів за користування коштами та 76585 гривень 40 коп. втрат коштів від інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовано неповерненням грошових коштів, наданих відповідачу за усною домовленістю про укладення договору позики грошових коштів в сумі 130000 гривень.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 19 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено частково.

З фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 130000гривень боргу за договором позики та судові витрати в розмірі 1950 гривень 01 коп.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 14 лютого 2017 року апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 19 грудня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_6 просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 19 грудня 2016 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14 лютого 2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог або направити справу на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм ст. ст. 1047, 1212 Цивільного кодексу України, ст. ст. 22, 33, 34, 43, 54, п. 2 ч. 1 ст. 83, ст. 104 Господарського процесуального кодексу України.

Зазначає, що судом встановлено наявність між сторонами спору договірних правовідносин, а саме, договору позики, на підставі якого позивачем було передано грошові кошти відповідачу, тому суд повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, як того вимагав позивач.

Стверджує, що суд вийшов за межі позовних вимог, задовольнивши вимогу про стягнення коштів за договором позики, яка не пред'являлась позивачем і не складала предмету позову.

Вказує на те, що в матеріалах справи відсутні такі документи як розписка позичальника або інші, які б посвідчували передання вказаної грошової суми позикодавцем.

Також зазначає, що судами не досліджувалось питання щодо повернення грошових коштів позивачу.

У касаційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_7 просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 19 грудня 2016 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14 лютого 2017 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм ст.ст. 536, 625, 1048, 1212, 1214 Цивільного кодексу України.

Стверджує, що до даних правовідносин повинно бути застосовано норми статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки між сторонами не укладено договору позики.

Крім того, вважає безпідставною відмову суду у задоволенні вимог щодо стягнення процентів за користування коштами та стягнення інфляційних витрат.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційних скарг та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду, позивач зазначав, що 26 грудня 2014 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7 (позивач) і фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 (відповідач) було досягнуто усну домовленість про укладення договору позики грошових коштів в сумі 130000 гривень.

26 грудня 2014 року позивачем на поточний банківський рахунок відповідача було перераховано грошові кошти в сумі 130000 гривень з призначенням платежу «позика», що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 26 грудня 2014 року та банківською випискою з рахунку за період з 1 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року.

Судами встановлено, що договір позики у письмовій формі сторонами не укладався.

4 жовтня 2016 року позивачем на адресу відповідача направлена офіційна вимога про повернення грошових коштів у сумі 130000 гривень.

8 жовтня 2016 року відповідачем отримано вказану письмову вимогу, що підтверджується відомостями з офіційного сайту ДП «Укрпошта» в розділі «Відстеження поштових пересилань»(http://services.ukrposhta.ua/bardcodesingle).

Відповідач на письмову вимогу позивача відповіді не надіслав, вимог позивача не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, що і стало підставою звернення фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 з даним позовом.

Позивач вважає, що відповідач зберігає у себе грошові кошти у сумі 130000 гривень без достатньої правової підстави, посилається в обґрунтування своїх позовних вимог на ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах таким чином, що отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 Цивільного кодексу України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, правочинам притаманне правомірне вольове вчинення особою, яка має належний статус суб'єкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб.

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Статтею 205 Цивільного кодексу України передбачено можливість вчиняти правочини усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ст. 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Згідно з ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач 26 грудня 2014 року перерахував грошові кошти в сумі 130000 гривень відповідачу, зазначивши призначення платежу «позика».

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Таким чином, договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Обов'язки з договору позики виникають лише для однієї сторони - позичальника. Отримавши у власність передані йому позикодавцем грошові кошти, позичальник стає зобов'язаним повернути ту ж саму суму грошей.

Проаналізувавши норми матеріального права в сукупності з наданими сторонами доказами у справі, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про наявність між сторонами зобов'язальних правовідносин з огляду на те, що позивачем перераховано грошові кошти відповідачу з призначенням платежу «позика», відповідачем кошти отримано без заперечень і зауважень, будь-яких дій з яких би вбачалась незгода з отриманням коштів саме з вказаним призначенням платежу відповідачем не вчинено, доказів цього суду не надано, у подальшому кошти не повернуто, Крім того, позивач не стверджує та не надає доказів на підтвердження того, що зазначене в платіжному доручення призначення платежу «позика» було здійснено ним під впливом помилки, обману чи насильства, таким чином, позивач самостійно здійснив волевиявлення та вчинив дію, яка призвела до виникнення цивільних прав та обов'язків.

Оскільки договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей, позикові відносини між сторонами виникли після передання позичальнику грошової суми, що підтверджується платіжним дорученням від 26 грудня 2014 року та випискою з банку.

Статтею 1047 ЦК України передбачено обов'язок укладення договорів позики у письмовій формі, якщо сума позики у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судами встановлено, що договір позики сторонами укладено з порушенням письмової форми договору.

Проте, відповідно до ст. 218 Цивільного кодексу України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 1047 Цивільного кодексу України не передбачає недійсності договору позики у разі недотримання письмової форми договору.

Таким чином, судами попередньої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про виникнення між сторонами, за їх взаємною згодою, договірних правовідносин, які регулюються главою 71 Цивільного кодексу України, що унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути грошові кошти.

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судами встановлено та вбачається з матеріалів справи, що кошти були передані відповідачу в якості позики та не повернуті на вимогу позивача, що є порушенням відповідачем вимог закону, що регулює саме цей вид договорів.

З огляду на вище викладене, суди попередніх інстанцій прийшли до юридично правильного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 130000 гривень позики.

Крім того, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 заявлено вимоги про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 76585 гривень 40 коп. втрат коштів від інфляції за період з 1 січня 2015 по 30 вересня 2016 та 52601 гривень 91 коп. процентів за користування коштами.

Оскільки судами обґрунтовано відхилено посилання позивача на те, що відносини сторін мають регулюватися нормами ст. 1212 Цивільного кодексу України, адже ця стаття передбачає наслідки набуття чи збереження майна за відсутності правової підстави і не може бути застосована у разі наявності між сторонами договірних правовідносин, суди підставно відмовили у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 52601 гривні 91 коп. відповідно до п. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 отримав вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 130000 гривень 8 жовтня 2016 року, що підтверджується матеріалам справи.

Отже, зобов'язання зі сплати суми інфляційних втрат у відповідача виникло після закінчення 30 денного терміну, з дня пред'явлення позивачем відповідної вимоги - 9 листопада 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення позивача з позовом до Господарського суду Харківської області, у відповідача не виникло зобов'язання по сплаті на користь позивача інфляційних втрат за заявлений у позові позивачем період.

З огляду на це, судами попередніх інстанцій юридично підставно залишено без задоволення позовну вимогу в частині стягнення з відповідача на його користь 76585 гривень 40 коп. інфляційних втрат.

Твердження фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 130000 гривень та виходу суду першої інстанції за межі позовних вимог судом касаційної інстанції не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Суди повинні виявити дійсну правову природу відносин між сторонами та, зважаючи на встановлені результати, постановляти відповідні правові висновки.

Судами попередніх інстанцій оцінено всі надані сторонами докази, з'ясовано дійсну правову природу відносин між сторонами та встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини позики.

Посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої особи.

Вихід за межі позовних вимог означає лише збільшення кількісного показника розміру заявленої позивачем вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги, не збільшуючи розмір заявлених позивачем вимог, не змінював предмету позову, не розглядав позовні вимоги, які не були заявлені позивачем.

Таким чином, приймаючи оскаржене рішення, суд першої інстанції не виходив за межі позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не з'ясовано, чи повертались грошові кошти відповідачем позивачу, суд касаційної інстанції не бере до уваги у зв'язку з тим, що відповідачем не надано до судів попередніх інстанцій будь-яких доказів, які б свідчили про повернення грошових коштів.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші доводи касаційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та апеляційного господарського суду та не можуть бути підставою для їх зміни чи скасування.

Відповідно до ст. 111-7 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції лише перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Оцінка та перевірка обставин справи і доказів не віднесена до повноважень касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, місцевий та апеляційний господарські суди, повно встановивши усі істотні обставини справи, надавши їм належну правову оцінку та вірно застосувавши норми ст. ст. 11, 202, 203, 204, 205, 206, 208, 509, 1046, 1047, 1049, 1212, 1214 Цивільного кодексу України, дійшли юридично обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 130000 гривень позики та відмови в задоволенні вимог щодо стягнення інфляційних втрат та процентів за користування грошовими коштами.

З огляду на викладене, рішення та постанова місцевого та апеляційного господарських судів законні та обґрунтовані, а тому зміні чи скасуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 111-5, 111-7 - 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14 лютого 2017 року - без зміни.

Головуючий Т. Козир

Судді Т. Барицька

Л. Іванова