ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
10 травня 2017 рокуСправа № 921/468/16-г/3
УХВАЛА

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровець Я.Я.

Розглянув скаргу Приватного підприємства "ПСП "Аметист" б/н від 06.03.2017 (вх.№7334 від 09.03.2017) на дії державного виконавця Підволочиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, при примусовому виконанні виконавчого провадження №53486835

у справі №921/468/16-г/3

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріматко-Вест", вул. Київська, 104д, м. Рівне, Рівненська область, 33027

до відповідача Приватного підприємства "ПСП "Аметист", пров. Бригадний, 2, с. Полупанівка, Підволочиський район, Тернопільська область, 47875

про cтягнення заборгованості в сумі 386 271,30 грн (з врахуванням заяв про зменшення та збільшення позовних вимог).

В судове засідання з"явились:

від стягувача (позивача): не з"явився;

від скаржника (боржника): Шевчук В.О. - представник (довіреність б/н від 02.03.2017);

від органу ДВС: Шкільняк В.Є. - представник (наказ №1177/8 від 22.08.2016).

Учасникам судового процесу в судовому засіданні оголошено склад суду та роз'яснено їх права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Фіксація судового процесу технічними засобами в порядку статті 81-1 ГПК України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання.

Суть справи:

09 березня 2017 року Приватне підприємство "ПСП "Аметист", в порядку статті 121-2 ГПК України, звернулось до господарського суду Тернопільської області із скаргою б/н від 06.03.2017 (вх.№7334) на дії державного виконавця Підволочиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, в якій просить скасувати постанову головного державного виконавця Харитонова В.П. від 27.02.2017 про відкриття виконавчого провадження №53486835 та зобов'язати Підволочиський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області повернути стягувачу виконавчий документ - ухвалу господарського суду Тернопільської області №921/468/16-г/3 від 18.10.2016.

Ухвалою суду від 09.03.2017 прийнято скаргу до розгляду та призначено судове засідання на 04.04.2017, яке в порядку статті 77 ГПК України відкладалось на 25.04.2017, на 04.05.2017 та на 10.05.2017 з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду.

25.04.2017р. суд перейшов до розгляду скарги по суті.

Представник скаржника (боржника/відповідача) в судових засіданнях підтримав скаргу з підстав, викладених в ній, просить суд задоволити скаргу повністю. Зокрема, зазначив, що на виконання умов мирової угоди, затвердженої ухвалою суду від 18.10.2016, підприємством здійснено оплату боргу в загальній сумі 70 000,00 грн (платіжні доручення №362 від 30.11.2016 на суму 50 000,00 грн, №472 від 20.02.2017 на суму 20 000,00 грн). Однак, державний виконавець відкриваючи виконавче провадження з виконання ухвали суду від 18.10.2016, до суми заборгованості, затвердженої господарським судом, включив 226 481,35 грн донарахованої стягувачем курсової різниці. Такі дії стягувача та органу ДВС, на переконання боржника, не відповідають умовам мирової угоди та правовим висновкам Вищого господарського суду України, викладеним в постанові від 16.08.2007 у справі №37/103, за якою мирова угода за своєю природою є новацією з певними особливостями і в разі її укладення тягне за собою наслідок у вигляді припинення зобов'язання боржника перед кредитором. Вважає заявлену до стягнення курсову різницю незаконною, оскільки в ухвалі про затвердження мирової угоди не міститься норма закону про те, що дана мирова угода є виконавчим документом (ст.3 ч.1 п.2 Закону України "Про виконавче провадження"), тому стверджує, що мирова угода від 18.10.2016 не є виконавчим документом та не може бути прийнята до виконання органом ДВС.

Представники стягувача (позивача) в судове засідання 10.05.2017 не з'явилися, однак в судових засіданнях - 25.04.2017 та 04.05.2017 заперечили щодо скарги з підстав, викладених в поясненнях ( вх. №10308 від 04.05.2017), просять відмовити в її задоволенні. Звертають увагу суду на те, що боржник умови мирової угоди частково виконав, проте з порушенням строків погашення суми заборгованості (кінцевий строк встановлено до 30.01.2017). В свою чергу, п.3 мирової угоди від 18.10.2016, затвердженої судом, передбачено, що у разі порушення боржником порядку і термінів сплати коштів, встановлених даною угодою, боржник сплачує стягувачеві курсову різницю, обраховану відповідно до умов договору поставки №СЗР-197000002 від 28.02.2013 станом на день затвердження мирової угоди, тобто, в даному випадку - 226 481,35 грн, які і включену в загальну суму заборгованості у виконавчому провадженні з примусового виконання ухвали суду від 18.10.2016. За даних обставин твердження скаржника, котрі поставлено в основу вимог, є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам, що виникли між сторонами в межах даної справи.

Представник органу ДВС в судових засідання заперечив щодо скарги з підстав, викладених у відзиві на скаргу (вх.№10544 від 10.05.2017) та просить суд відмовити у задоволенні скарги. Зазначив, що ухвала суду від 18.10.2016 відповідає вимогам, які визначено Законом України "Про виконавче провадження" щодо виконавчих документів; відділом органу ДВС відкрито виконавче провадження по виконанню ухвали суду від 18.10.2016.

Розглянувши скаргу Приватного підприємства "ПСП "Аметист" (боржника за виконавчим документом), заслухавши пояснення представника скаржника та заперечення представників стягувача та органу ДВС, судом встановлено наступне:

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 18 жовтня 2016 року у справі №921/468/16-г/3 затверджено мирову угоду №3 від 18.10.2016 укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агріматко-Вест" та Приватним підприємством "ПСП "Аметист" на підставі статті 78 ГПК України, на наступних умовах:

"1. Відповідач/Боржник зобов'язується здійснити оплату: суми основного боргу по Договору поставки №СЗР-197000002 від 28.02.2013 року в розмірі 118 576,65 грн (сто вісімнадцять тисяч п'ятсот сімдесят шість гривень 65 копійок), 3% річних за користування чужими коштами в розмірі 6 671,47 грн (шість тисяч шістсот сімдесят одна гривня 47 копійок), пені в розмірі 34 541,78 грн (тридцять чотири тисячі п'ятсот сорок одна гривня 78 копійок), компенсації сплаченого судового збору в розмірі 5 514,82 грн (п'ять тисяч п'ятсот чотирнадцять гривень 82 копійки), що разом становить до оплати 165 304, 72 грн (сто шістдесят п'ять тисяч триста чотири гривні 72 копійки) шляхом перерахування відповідних коштів на поточний рахунок Позивача/Кредитора (п/р 8585 у ПАТ "ОТП Банк " м. Київ, МФО 300528).

2. Позивач відмовляється від решти позовних, а саме від збільшення суми основного боргу за результатами валютного коригування на суму 226 481,35 грн (двісті двадцять шість тисяч чотириста вісімдесят одна гривня 35 копійок) і провадження відносно стягнення даної суми закривається.

3. Перерахування зазначених у п. 1 цієї мирової угоди коштів проводиться у такі строки:

50 000,00 (п'ятдесят тисяч гривень) не пізніше 30 листопада 2016 року.

50 000,00 (п'ятдесят тисяч гривень) не пізніше 30 грудня 2016 року.

39 708,42 грн. (тридцять дев'ять тисяч сімсот вісім гривень 42 копійки) не пізніше 30 січня 2017 року.

В разі порушення Відповідачем/Боржником порядку і термінів сплати коштів, встановленого цим пунктом, Відповідач/Боржник зобов'язується сплатити Позивачу/Кредитору курсову різницю, станом на день затвердження даної Мирової угоди, обрахованої відповідно до умов Договору поставки №СЗР-197000002 від 28.02.2013 року.

4. В разі порушення кінцевого терміну сплати грошових коштів передбаченого п.2 цієї мирової угоди, Позивач/Кредитор має право звернутися до відповідного відділу державної виконавчої служби щодо примусового виконання ухвали суду про затвердження даної мирової угоди.

5. Підписуючи Мирову угоду Позивач/Кредитор і Відповідач/Боржник заявляють, що ні в процесі укладення цієї мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права та охоронювані законом інтереси будь-яких третіх осіб, в тому числі й держави.

6. Позивач/Кредитор заявляє, що з моменту належного й повного виконання цієї мирової угоди Відповідачем/Боржником, Позивач/Кредитор не матиме до Відповідача/Боржника жодних майнових претензій в межах Договору поставки №СЗР-197000002 від 28.02.2013 року.

7. Дана мирова угода між Позивачем/Кредитором та Відповідачем /Боржником є чинною з моменту її затвердження господарським судом Тернопільської області" (п.1 резолютивної частини ухвали суду від 18.10.2016).

У зв'язку з затвердженням мирової угоди, провадження у справі №921/468/16-г/3 припинено на підставі пункту 7 частини 1 статті 80 ГПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема платіжних доручень №362 від 30.11.2016 на суму 50 000,00 грн, №472 від 20.02.2017 на суму 20 000,00 грн, боржником на виконання затвердженої судом мирової угоди №3 сплачено всього коштів в розмірі 70 000,00 грн, що не відповідає сумі заборгованості у розмірі 165 304,72 грн., обумовленої сторонами в мировій угоді №3 від 18.10.2016, що затверджено ухвалою суду від 18.10.2016.

Проте, як стверджує стягувач, та це підтверджується умовами п.3 мирової угоди №3 від 18.10.2016, боржник зобов'язався сплатити дану суму заборгованості за таким графіком: до 30.11.2016 - 50 000,00 грн, до 30.12.2016 - 50 000,00 грн та до 30.01.2017 - 39 708,42 грн. У разі порушення наведених строків та порядку погашення заборгованості боржник зобов'язався сплатити стягувачеві курсову різницю в розмірі, визначеному згідно договору поставки №СЗР-197000002 від 28.02.2013 та встановленому на день затвердження мирової угоди (п.3 мирової угоди).

Судом встановлено, що боржником прострочено сплату чергових платежів та проведено їх оплату частково та лише 20.02.2017. Отже, наведене стало підставою виникнення у боржника обов'язку сплатити на користь стягувача суми курсової різниці (226 481,35грн). Доказів добровільного виконання мирової угоди в частині сплати суми нарахованої курсової різниці та простроченої сплати решту чергових платежів у розмірі 115 304,72 грн матеріали справи не містять, а самим боржником підтверджено невиконання такого обов'язку з посиланням на неправомірність заявлення даних грошових вимог.

27.02.2017 головним державним виконавцем Підволочиського районного відділу Державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції в Тернопільській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за №53486835 з примусового виконання ухвали господарського суду Тернопільської області від 18.10.2016 у справі №921/468/16-г/3 про стягнення з приватного підприємства "ПСП "Аметист" 115 304,72 грн заборгованості та 226 481,35 грн валютного коригування на користь ТОВ "Агріматко-Вест" на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріматко-Вест" за №7/1 від 02.02.2017.

Не погоджуючись з даною постановою ПП "ПСП "Аметист" звернулося до суду із скаргою без номеру від 06.03.2017, згідно якої просить скасувати постанову державного виконавця від 27.02.2017 про відкриття виконавчого провадження №53486835 та про зобов'язання орган виконавчої служби повернути стягувачеві виконавчий документ - ухвалу суду від 18.10.2016.

Скаржник стверджує у своїй скарзі, що винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №53486835 від 27.02.2017 є такою, що суперечить нормам чинного законодавства України та порушує права та законні інтереси боржника.

Проаналізувавши подані скаржником документи та підстави, наведені в обґрунтування заявленої ним скарги, суд прийшов до висновку, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке:

Відповідно до приписів статті 45 ГПК України, господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Положеннями частини 5 статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

В силу приписів статей 115, 116 ГПК України, рішення господарського суду, що набрало законної сили, є обов'язковим на всій території України і виконується у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" та на підставі виданого господарським судом наказу, який є виконавчим документом.

Умови і порядок виконання рішень судів регламентовані Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 5 Закону України "Про виконавче провадження" вказує, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як визначено статтею 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:

Ухвали в господарських справах у випадках, передбачених законом, є виконавчим документом (пункт 2 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження").

Мирова угода, підписана сторонами, набирає чинності з моменту її підписання сторонами та підлягає подальшому затвердженню судом шляхом винесення відповідної ухвали, в порядку, передбаченому статтею 78, статтею 80 ГПК України.

Як зазначалося вище та встановлено судом, ухвалою суду від 18.10.2016 затверджено мирову угоду №3, укладену 18.10.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю "Агріматко-Вест" та приватним підприємством "ПСП "Аметист", тобто, підписання сторонами тексту мирової угоди та її затвердження судом, така є обов'язковою до виконання як товариством з обмеженою відповідальністю "Агріматко-Вест", так і приватним підприємством "ПСП "Аметист".

Отже, у випадку невиконання боржником мирової угоди №3 від 18.10.2016, затвердженої ухвалою суду від 18.10.216, дана ухвала, як виконавчий документ в розумінні пункту 2 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження", підлягає примусовому виконанню.

Статтею 4 Закону України "Про виконавче провадження" закріплено вимоги до виконавчого документа, у відповідності до якої у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред'явлення рішення до виконання.

Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством (статтею 86 ГПК України та статтею 4 названого Закону України "Про виконавче провадження") ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов'язань сторін тощо. При цьому, закон не містить вказівок щодо необхідності зазначення в тексті мирової угоди інформації про те, що така є виконавчим документом, тому дана обставина (на яку посилається скаржник) не є підставою для визнання мирової угоди №9 від 18.10.2016 такою, що не має ознак виконавчого документу.

В судовому засіданні державним виконавцем підтверджено, що ухвала господарського суду Тернопільської області від 18.10.2016 у справі №921/468/16-Г/3 відповідає всім вимогам, що ставляться до виконавчого документа згідно закону. Зокрема, в ухвалі про затвердження мирової угоди визначено строки та порядок виконання зобов'язань за умовами мирової угоди, суми боргу, дату видачі, номер рішення тощо. В процесі розгляду скарги не підтвердилися доводи скаржника про те, що ухвала суду від 18.10.2016 не відповідає вимогам, які ставляться законом до виконавчого документа, з підстав, зазначених скаржником у скарзі.

Отже, у випадку невиконання зобов'язаною стороною умов мирової угоди, затвердженої господарським судом, заінтересована сторона може звернутися до органу виконання судових рішень із заявою про примусове виконання відповідної ухвали.

Так, згідно з п.3 мирової угоди №3 від 18.10.2016 сторонами погоджено графік погашення платежів та їх розмір, зокрема, до 30.01.2017 боржник зобов'язався здійснити кінцеву виплату боргу у розмірі 139 708,42 грн. Однак, дану суму боржником у визначений строк не сплачено.

За змістом п.п.1, 3 мирової угоди від 18.10.2016, у разі порушення боржником порядку і термінів сплати коштів, встановлених даною угодою, боржник сплачує стягувачеві курсову різницю, обраховану відповідно до умов договору поставки №СЗР-197000002 від 28.02.2013 станом на день затвердження мирової угоди, тобто, 139 708,42 грн.

Як слідує із матеріалів справи, боржник 20.02.2017 сплатив лише частину коштів тим самим, прострочив строк виконання грошового зобов'язання, що, в силу п.3 мирової угоди №3 від 18.10.2016, тягне за собою обов'язок сплатити на користь стягувача додатково курсову різницю в сумі 226 481,35 грн, котра приватним підприємством "ПСП "Аметист" в добровільному порядку не сплачена.

Відповідно до ст.ст. 3, 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа (в тому числі ухвали у господарській справі) за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Як визначено частиною 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" та передбачено вичерпний перелік підстав повернення органом державної виконавчої служби виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання; боржника визнано банкрутом; Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; юридичну особу - боржника припинено; виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим; виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю).

Судом встановлено, що ТОВ "Агріматко-Вест" звернулося 24.02.2017 до Підволочиського районного відділу Державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції в Тернопільській області із заявою №7/1 від 02.02.2017 про примусове виконання ухвали суду від 18.10.2016 про затвердження мирової угоди №3 від 18.10.2016, посилаючись на порушення боржником строків сплати грошових коштів.

27.02.2017 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53486835 з примусового виконання ухвали суду від 18.10.2016 у справі №921/468/16-г/3.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частини 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Скаржник, вважаючи безпідставними дії стягувача, який пред'явив ухвалу суду від 18.10.2016 до виконання в органи ДВС, та дії державного виконавця, який відрив виконавче провадження №53486835, просить суд скасувати постанову від 27.02.2017 про відкриття виконавчого провадження та зобов'язати повернути стягувачеві виконавчий документ з посиланням на невідповідність ухвали суду від 18.10.2016 вимогам виконавчого документа, що ставляться законом, та на неприпустимість стягувачеві самостійно в односторонньому порядку визначати суму валютного коригування.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Матеріали справи не містять, а скаржником не подано доказів, які б підтверджували, що ухвала суду від 18.10.2016 не відповідає вимогам виконавчого документа, які ставляться ч.1 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, у разі не зазначення в ухвалі про те, що дана ухвала є виконавчим документом. Наявність інших підстав для повернення ухвали суду від 18.10.2016 стягувачу, визначених ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", судом не встановлено. Тобто, у державного виконавця відсутній законний обов'язок для повернення стягувачу без виконання ухвали суду від 18.10.2016, а його дії щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №53486835 відповідають вимогам частини 5 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження".

Щодо 226 481,35 грн курсової різниці, яку включено в загальну суму грошового зобов'язання за виконавчим документом (ухвалою суду від 18.10.2016), то суд зазначає, що дана сума є визначена не довільно в односторонньому порядку стягувачем, як про це стверджує у скарзі боржник, а обома сторонами та викладена в умовах мирової угоди №3 від 18.10.2016, а тому після її затвердження судом підлягає безумовному виконанню.

Слід зазначити, що ухвала суду від 18.10.2016 в даному випадку є виконавчим документом, на підставі якого гарантується можливість примусового виконання зобов'язань у спосіб, встановлений Законом України "Про виконавче провадження" в розрізі, визначених сторонами в угоді.

Також, матеріали справи не містять доказів визнання недійсним п.3 даної угоди в частині стягнення суми курсової різниці і такі сторонами суду не надано, у зв'язку з чим, на переконання суду, доводи приватного підприємства "ПСП "Аметист", наведені у скарзі без номеру від 06.03.2017 (вх.№7334 від 09.03.2017), є необґрунтованими, документально не підтвердженими та безпідставними.

Отже, державним виконавцем на підставі Закону України "Про виконавче провадження", правомірно винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання ухвали суду від 18.10.2016 у справі №921/468/16-г/3.

З огляду на викладене, та із досліджених матеріалів виконавчого провадження слідує те, що не знайшли свого доказового підтвердження посилання скаржника на порушення вимог статей Закону України "Про виконавче провадження".

Законом України "Про виконавче провадження" встановлено порядок виконання судового рішення, якого необхідно дотримуватися державному виконавцю. Рішення, за якими боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, відноситься до рішення немайнового характеру.

За зазначеним Законом України "Про виконавче провадження" регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

В силу статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Стаття 32 Господарського процесуального кодексу України визначає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору

Частина 1 статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Відповідно до п.п. 9.13. п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 26.12.2003 №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" встановлено, що заяви, подання учасників виконавчого провадження вирішуються загальним і господарським судами мотивованими ухвалами відповідно до вимог статей 232-234 ЦПК та статей 86, 121-2 ГПК .

Суд погоджується з доводами скаржника з приводу того, що мировою угодою припиняється між сторонами спір, втім, така угода не призводить до вирішення спору по суті. Проте, дані твердження не змінюють правомірності дій стягувача та органу виконання судових рішень.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що доводи скаржника є необґрунтовані належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, а відтак безпідставними і такими, що до задоволення не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги приватного підприємства "ПСП "Аметист" без номеру від 06.03.2017 (вх. № 7334 від 09.03.2017) на дії Підволочиського районного відділу Державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції в Тернопільській області з примусового виконання ухвали господарського суду Тернопільської області від 18.10.2016 у справі № 921/468/16-г/3 відмовити.

Повний текст ухвали складено та підписано "19" травня 2017 року.

Суддя Я.Я. Боровець