ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року Справа № 910/8303/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоМачульського Г.М. (доповідач),
суддівКоробенка Г.П.,
Кравчука Г.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуДержавного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду
від08.11.2016
у справі№910/8303/16
Господарського судуміста Києва
за позовомДержавного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"
доДочірнього підприємства Всеукраїнської громадської організації онкоінвалідів "Спілка онкоінвалідів" "Фаворит-Плюс"
прозобов'язання вчинити певні дії та стягнення суми

за участю

- позивача:Кравцов А.В. (довіреність від 08.12.2016),

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись у суд з даним позовом, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" (далі - позивач), уточнивши свої вимоги, просило зобов'язати Дочірнє підприємство Всеукраїнської громадської організації онкоінвалідів "Спілка онкоінвалідів" "Фаворит-Плюс" виконати обов'язок за договором поставки продукції №456 (1)15УК від 31.08.2015 з поставки "Метеостанції Viasala WXT-520 Weather Transmitter", та стягнути з Дочірнього підприємства Всеукраїнської громадської організації онкоінвалідів "Спілка онкоінвалідів" "Фаворит-Плюс" (далі - відповідач) 34 780,00 грн. пені та 10 360,00 грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань щодо своєчасної поставки продукції, у зв'язку з чим, позивачем були нараховані штраф та пеня.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 (суддя Демидов В.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Баранець О.М., судді Коршун Н.М., Калатай Н.Ф.), в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати вище вказані судові рішення, та прийняти нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Учасники судового процесу відповідно до приписів статті 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлялися про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак відповідач не використав наданого законом процесуального права на участь свого представника у судовому засіданні, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Відповідно до приписів 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної норм матеріального і процесуального права, а згідно статті 11111 ч.2 п.4 цього кодексу у постанові суду касаційної інстанції мають бути зазначені стислий виклад суті рішення місцевого господарського суду, рішення, постанови апеляційного господарського суду.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 31.08.2015 між відповідачем (постачальник) та позивачем (покупець) укладено договір поставки продукції №456 (1)15УК, відповідно до умов 1.1 якого постачальник зобов'язався поставити Метеостанцію Viasala WXT-520 Weather transmitter (далі-товар), а покупець зобов'язався прийняти і оплатити його.

Згідно пункту 1.2 договору, у редакції додаткової угоди від 22.10.2015 № 1, строк поставки товару визначений сторонами до 10.12.2015.

Відповідно до пункту 2.5 договору постачальник зобов'язаний мати рішення про затвердження виробника товарів, як постачальника позивача, до моменту поставки товару.

Згідно пункту 11.1 договору, він вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє протягом року з моменту його підписання.

Наполягаючи на задоволенні позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення умов пункту 1.2 договору у відповідній редакції, не поставив у визначений сторонами строк товар, у зв'язку з чим на нього покладається відповідальність, яка передбачена пунктом 7.2 договору.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, своє рішення мотивував тим, що необхідною передумовою для поставки відповідачем товару позивачу є оцінка відповідача та включення його до переліку постачальників позивача, а оскільки позивач не виконав належним чином даної процедури, відповідач був позбавлений можливості виконати свої договірні зобов'язання, що у свою чергу свідчить про відсутність правових підстав для нарахування та стягнення з нього штрафних санкцій.

Підстави для скасування судових рішень відсутні з огляду на наступне.

Статтею 193 Господарського кодексу України, та статтею 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Положеннями статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч.1).

Пунктом 7.2 договору сторони передбачили, що за порушення строків постачання або недопоставку товару постачальник зобов'язаний оплатити покупцю пеню у розмірі 0,1 % за кожний день прострочення, а за прострочення більш тридцяти днів, постачальник додатково оплачує покупцю штраф у розмірі семи відсотків від вартості недопоставленого товару. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь час прострочення виконання зобов'язань.

Також судами встановлено, що згідно положень пункту 1.1 Стандарту Національної атомної енергогенеруючої компанії "Енергоатом" СОУ НАЕК 012:2012 "Управління закупівлями продукції. Оцінка постачальників", який затверджено наказом ДП НАЕК "Енергоатом" від 12.11.2012 №961 (далі - Стандарт), він поширюється на діяльність ДП НАЕК "Енергоатом", пов'язану із закупівлями, в частині організації та проведення оцінки виробників продукції для систем, важливих для безпеки АЕС (далі - СВБ), а також оцінки підприємств - виконавців робіт та послуг на СВБ (далі - постачальників). Проведення оцінки обов'язкове для виробників продукції для СВБ, а також підприємств, які виконують роботи та/або надають послуги для СВБ з конструювання, проектування, ремонту, модернізації, монтажу та випробування устаткування АЕС, пусконалагоджування, продовження терміну служби та обґрунтування безпеки АЕС.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.3 Стандарту необхідність оцінки постачальників продукції для СВБ визначена у 7.4 НП-306.1.182-2012. Цей стандарт є одним із документів системи управління ДП НАЕК "Енергоатом", який регламентує оцінку постачальників як складову частину процесу закупівель. Постачальники, які пройшли оцінку, і відносно яких прийнято в установленому порядку позитивне рішення ("Рішення про затвердження постачальників"), включаються до Переліку постачальників.

Крім того суди встановили, що відповідно до пунктів 2 та 3 наказу ДП "НАЕК "Енергоатом" від 13.10.2015 № 936, висновки Звіту ВП ЗАЕС № ОЧ-П.1.18.-15 "Про оцінку постачальника для ДП "НАЕК "Енергоатом", визнано недостовірними відомості щодо відповідача та доручено тимчасово виконуючому обов'язки виконавчого директора з якості та управління ОСОБА_5 провести повторний аудит відповідача з комісією у складі фахівців Дирекції Компанії та відокремлених підрозділів, за виключенням ВП ЗАЕС.

Зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи щодо неналежного виконання позивачем зобов'язань з оцінки його постачальника, що є порушенням вимог Стандарту та пункту 2.5 договору, слід погодитись із висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивач допустив порушення взятих на себе договірних зобов'язань, що унеможливлювало виконання позивачем своїх зобов'язань, та виключало правові підстави для стягнення з відповідача пені і штрафу згідно з умовами договору.

Позивач наведених обставин не спростовував.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, з посиланням на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2016 у справі № 910/6033/16 та від 25.01.2016 у справі № 910/20509/15, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та частково зводяться до необхідності додатково перевірити докази, що, відповідно до приписів ст.1117 ч.2 Господарського процесуального кодексу України, при здійсненні у касаційному порядку перегляду судових рішень не допускається.

При цьому слід зазначити, що повноваження суду касаційної інстанції є відмінними від повноважень судів попередніх інстанцій, визначених Господарським процесуальним кодексом України.

Так, згідно з приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскарженої постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 у справі Господарського суду міста Києва №910/8303/16, залишити без змін.

Головуючий суддя Г.М. Мачульський

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук