ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. Справа № 918/251/17

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Зарічненської селищної ради Рівненської області

про зобов'язання вчинити певні дії,

за участі представників:

від позивача - ОСОБА_2, договір від 13.04.2017 р.;

від відповідача - Полюхович Р.М., довіреність б/н від 01.03.2017 р.

В судовому засіданні 15 травня 2017 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

6 квітня 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - Підприємець) звернулася до Господарського суду Рівненської області з даним позовом, посилаючись на те, що рішенням Зарічненської селищної ради Рівненської області (далі - Рада) від 26 лютого 2013 року № 26 затверджено комплексну схему встановлення тимчасової споруди на земельній ділянці із земель запасу житлової і громадської забудови в АДРЕСА_1 по АДРЕСА_2, а також надано позивачу дозвіл на розробку паспорта прив'язки тимчасової споруди павільйону для здійснення підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 по АДРЕСА_2. На підставі вказаного рішення 16 липня 2013 року відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Зарічненської райдержадміністрації Підприємцю було видано вищенаведений паспорт прив'язки. У подальшому з метою отримання правовстановлюючих документів на право користування земельною ділянкою на умовах оренди позивач неодноразово звертався до Ради із заявами про розгляд питання щодо укладення з позивачем відповідного договору оренди земельної ділянки, на якій розміщено тимчасову споруду Підприємця. Оскільки відповідач, на думку Підприємця, протиправно не розглянув подані ним заяви та не прийняв відповідного рішення щодо викладених в них питань, позивач, посилаючись на статті 5, 6 Закону України "Про оренду землі" та статті 123, 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), просив суд зобов'язати Раду розглянути у встановленому законом порядку звернення Підприємця про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 110 м2, яка знаходиться за по АДРЕСА_1, в оренду для обслуговування тимчасової споруди з метою здійснення підприємницької діяльності, а також зобов'язати відповідача надати дозвіл на розробку наведеного проекту землеустрою цієї земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 7 квітня 2017 року позовну заяву Підприємця від 6 квітня 2017 року прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 918/251/17, розгляд якої призначено 24 квітня 2017 року.

Ухвалою суду від 24 квітня 2017 року розгляд справи відкладено на 15 травня 2017 року.

Після завершення судового засідання 24 квітня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання відповідача від 20 квітня 2017 року (а.с. 31), в якому останній просив суд зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду Рівненської області у пов'язаній з нею справі № 918/633/16 за позовом Ради до Підприємця про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

У той же час у судовому засіданні 15 травня 2017 року представник відповідача просив залишити без розгляду вказане клопотання.

Слід також зазначити, що 15 травня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання відповідача від 15 травня 2017 року (а.с. 43-44), в якому останній просив суд припинити провадження у даній справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 80 ГПК України.

Проте при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для припинення провадження у цій справі з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо, зокрема, є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

У той же час судом встановлено, що суб'єктний склад сторін у справі № 918/633/16 та у справі № 918/251/17 є відмінним, оскільки позивачем у справі № 918/633/16 є Рада, а відповідачем - Підприємець. У той же час предметом спору у даній справі є вимоги позивача - Підприємця до Ради, яка є відповідачем. Крім того, предметом спору у даній справі є зобов'язання Ради вчинити певні дії, зокрема, розглянути у встановленому законом порядку звернення Підприємця про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 110 м2, яка знаходиться за по АДРЕСА_1, в оренду для обслуговування тимчасової споруди з метою здійснення підприємницької діяльності, а також зобов'язати відповідача надати дозвіл на розробку наведеного проекту землеустрою цієї земельної ділянки. Однак у справі № 918/633/16 предметом спору є вимоги Ради про звільнення Підприємцем самовільно зайнятої ним земельної ділянки. Слід також зазначити про відмінність також і правових підстав для подання позовів, що є предметом розгляду у вищенаведених справах.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про необґрунтованість вищенаведеного клопотання Ради про припинення провадження у справі від 15 травня 2017 року.

У судовому засіданні 15 травня 2017 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у цьому судовому засіданні проти задоволення позову Підприємця заперечив з огляду на його безпідставність.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим сторонами оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників Підприємця та Ради, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Згідно частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року у справі № 918/633/16 за позовом Ради до Підприємця про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки вимоги позивача у цій справі задоволено. Зобов'язано Підприємця звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку комунальної власності площею 72 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (між багатоквартирними будинками по АДРЕСА_2), шляхом демонтажу тимчасової споруди та приведення земельної ділянки у первинний стан за рахунок Підприємця, а також повернути вказану земельну ділянку Раді.

Вказане рішення на момент розгляду цієї справи у встановленому законом порядку не було скасовано та набрало законної сили.

Зазначеним рішенням встановлено, що рішенням Ради від 28 лютого 2012 року № 316 "Про затвердження Генерального плану з внесеними змінами смт. Зарічне Зарічненського району Рівненської області" затверджено відповідний Генеральний план з внесеними змінами.

Згідно із викопіюванням Генерального плану смт. Зарічне земельна ділянка, на якій розміщена тимчасова споруда Підприємця, є прибудинковою територією багатоквартирних житлових будинків.

Рішенням виконавчого комітету Ради від 26 лютого 2013 року № 24 (а.с. 17) Підприємцю надано дозвіл на розроблення комплексної схеми встановлення тимчасової споруди в смт Зарічне на земельній ділянці із земель запасу житлової та громадської забудови в АДРЕСА_1 по АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету Ради від 26 лютого 2013 року № 26 (а.с. 16) затверджено комплексну схему встановлення тимчасової споруди на земельній ділянці із земель запасу житлової та громадської забудови в АДРЕСА_1 по АДРЕСА_2, а також надано дозвіл Підприємцю на розробку паспорта прив'язки тимчасової споруди павільйону для здійснення підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 по АДРЕСА_2.

16 липня 2013 року відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Зарічненської райдержадміністрації Підприємцю видано паспорт прив'язки тимчасової споруди для підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 за № 4. Паспорт прив'язки дійсний до 16 липня 2018 року. Зазначений паспорт включає в себе схему розміщення тимчасової споруди М 1:500, план благоустрою М 1:100, конструкцію дорожнього покриття, паспорт зовнішнього опорядження М 1:50.

Отримавши паспорт прив'язки, Підприємцем було встановлено тимчасову споруду - павільйон для здійснення підприємницької діяльності на земельній ділянці між будинками НОМЕР_1 по АДРЕСА_2.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключних повноважень органу місцевого самоврядування віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; також розпорядження землями територіальних громад віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад на території сіл, селищ, міст за пунктом "а" частини 1 статті 12 ЗК України.

На підставі частин 1, 2 статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

За приписами частин 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 123 ЗК України унормовано порядок надання земельних ділянок комунальної власності у користування.

Згідно з частиною 1 статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього кодексу чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки, шляхом укладання договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Водночас слід зазначити, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року у справі № 918/633/16 було встановлено, що Підприємцем правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій ним розміщено тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності, у встановленому земельним законодавством порядку отримано не було.

З огляду на наведене, а також зважаючи на те, що Підприємцем було встановлено тимчасову споруду без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, суд у вищенаведеній справі дійшов висновку про те, що вказані дії Підприємця свідчать про самовільне зайняття ним земельної ділянки, що порушує право територіальної громади на її використання.

Обгрунтовуючи свої вимоги, Підприємець посилався на те, що з метою отримання правовстановлюючих документів на право користування вищенаведеною земельною ділянкою на умовах оренди останній неодноразово звертався до Ради із заявами про розгляд питання щодо укладення з позивачем відповідного договору оренди земельної ділянки, на якій розміщено тимчасову споруду позивача. Водночас відповідач, на думку Підприємця, протиправно не розглянув подані ним заяви та не прийняв відповідного рішення щодо викладених в них питань, що і стало підставою для звернення Підприємця до Господарського суду Рівненської області з даним позовом.

При дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цього позову з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення та формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Згідно частини 2 цієї статті особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Приписами частини 3 вказаної статті передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В обгрунтування своїх вимог Підприємець посилався на адресовані Раді заяви, які, на його думку, неправомірно не були розглянуті відповідачем.

Зі змісту наявних у матеріалах справи адресованих Раді заяв позивача від 7 липня 2016 року та від 27 січня 2017 року (а.с. 19-20) вбачається, що у даних документах останній просив відповідача розглянути на засіданні комісії питання про виділення в оренду Підприємцю земельної ділянки орієнтовною площею 110 м2, розташованої у АДРЕСА_1.

Проте суд звертає увагу, що у заяві позивача від 7 липня 2016 року містилося прохання про виділення йому в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 110 м2, розташованої у АДРЕСА_1. У той же час у даній заяві відсутні будь-які прохання чи пропозиції щодо надання Підприємцю дозволу на розробку проекту землеустрою цієї земельної ділянки. Крім того, у даній заяві не було вказано цільового призначення наведеної земельної ділянки, а також не було додано, зокрема, графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, як це прямо передбачено положеннями частини 2 статті 123 ЗК України.

Разом з тим у заяві від 27 січня 2017 року Підприємець повторно просив Раду надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у користування. Проте до цієї заяви позивачем також не було долучено вищенаведених документів, передбачених статтею 123 ЗК України, та не вказано обов'язкових ідентифікуючих ознак наведеної земельної ділянки, зокрема, її адреси та цільового призначення.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що вищезазначені заяви позивача не можуть бути належними доказами звернення останнього у встановленому законом порядку до Ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для надання спірної земельної ділянки в користування в розумінні статті 123 ЗК України.

Зважаючи на викладене суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги Підприємця щодо зобов'язання Ради розглянути у встановленому законом порядку звернення позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 110 м2, яка знаходиться по АДРЕСА_1, в оренду для обслуговування тимчасової споруди з метою здійснення підприємницької діяльності.

Щодо вимог Підприємця про зобов'язання Ради надати дозвіл на розроблення позивачем проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки суд зазначає наступне.

Як було вказано вище, згідно частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частиною 1 статті 124 ЗК України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що за наслідками розгляду справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування щодо оскарження (визнання незаконними) прийнятих ними актів з питань, пов'язаних з наданням земельних ділянок у власність чи в користування суб'єктам господарської діяльності (про відмову у передачі земельної ділянки у власність чи в користування, у продажу земельної ділянки, у наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо) господарський суд залежно від характеру спору може зобов'язати названі органи виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства, зокрема розглянути в установленому для даного органу порядку питання, яке стосується предмета спору.

Водночас суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або в користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що у даному випадку позивач просить суд зобов'язати Раду прийняти конкретне рішення, а саме рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки. Тобто фактично дана вимога Підприємця зводиться до прийняття судом рішення про надання йому згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки.

Однак, як зазначалося вище, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин належить до виключної компетенції відповідної ради, а відтак суд не вправі приймати рішення з зазначеного питання.

Відтак, наведена вимога Підприємця також є необґрунтованою.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи, що позивачем не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову Підприємця, у зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Згідно з частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (частина 3 даної статті).

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 75, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 19.05.2017 р.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (АДРЕСА_3);

3 - відповідачу рекомендованим (34000, Рівненська обл., смт. Зарічне, вул. Фестивальна, 22).