ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року Справа № 911/3479/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

суддів Карабаня В.Я.,

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк"
на рішеннягосподарського суду Київської області від 05.01.2017 р.
та на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 р.
у справі№ 911/3479/16 господарського суду Київської області
за позовомПублічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк"
доПриватного акціонерного товариства "Українська національна розрахункова картка"
простягнення 378 000 грн. 00 коп.
за участю представників:
від позивача Гаврилова В.А., довіреність №262 від 08.07.2016 р.
від відповідачане з'явились

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Київської області від 05.01.2017 року у справі №911/3479/16 відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства "Українська національна розрахункова картка" (далі - відповідач) про стягнення 378 000 грн. 00 коп.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 р. вказане рішення залишено без змін.

Судові акти господарських судів попередніх інстанцій мотивовано відсутністю правових підстав для стягнення з відповідача заявлених збитків, оскільки позивачем не доведено наявності в його діях складу правопорушення.

Не погодившись з прийнятими місцевим та апеляційним господарськими судами рішеннями, Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 05.01.2017 р., постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 р. та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, позивач посилається на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме на не повне з'ясування фактичних обставин справи та неналежну оцінку наявних в матеріалах справи доказів.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 26.04.2017 р., колегією суддів у складі: головуючий суддя - Ємельянов А.С. (доповідач у справі), судді: Карабань В.Я., Ковтонюк Л.В., касаційну скаргу позивача прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 15.05.2017 р.

До початку судового розгляду представник відповідача скористався правом, наданим йому ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та подав відзив на касаційну скаргу.

В судове засідання 15.05.2017 р. з'явився представник позивача, який підтримав доводи викладені в касаційній скарзі та просив її задовольнити.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши доводи, викладені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 30.03.2009 р. між позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець) було укладено договір комплексного обслуговування мережі банкоматів №3003/09.

За умовами вказаного договору замовник зобов'язався доручити, а виконавець - надати послуги по комплексному/регламентному обслуговуванню мережі банкоматів, які належать замовнику.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 11.09.2015 р. замовником було направлено виконавцю запит №148/31893/2015 щодо підвищення рівня інформаційної безпеки банкоматів та унеможливлення застосування шахрайства з втручанням в роботу банкоматів.

У відповідь на даний запит виконавець проінформував банк про те, що для банкоматів NCR, які обслуговуються, самостійно вже впровадженні всі необхідні заходи для захисту банкоматів.

За твердженнями позивача, отримавши вищевказані гарантії останній був впевнений в тому, що банкомати, які знаходяться на комплексному обслуговуванні відповідача, в повному обсязі захищені від спроб втручання в роботу банкоматів, зокрема, щодо захищеності BIOS паролем для запобігання можливості завантаження програмного забезпечення зі змінного носія.

Проте, при інкасації 08.12.2015 р. банкомату, розташованого за адресою: м. Київ, Харківське шосе, 57, було виявлено розходження суми інкасації між фактичним залишком грошових коштів та даними лічильників банкомату в ПЦ виконавця у розмірі 306 000 грн. 00 коп.

Разом з цим, при інкасації 24.12.2015 р. банкомату, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, 18, було виявлено розходження суми інкасації між фактичним залишком готівкових коштів та даними лічильників банкомату у розмірі 72 000 грн. 00 коп.

Вищевказані розбіжності стали підставою для звернення замовника до господарського суду з позовом про стягнення з виконавця збитків у розмірі стягнення 378 000 грн. 00 коп.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач, зокрема, послався і на висновки Лабораторії комп'ютерної криміналістики Товариства з обмеженою відповідальністю "Епос", які, на думку позивача, підтверджують, що виконавцем не було впроваджено всі необхідні заходи для захисту банкоматів.

Однак, місцевий та апеляційний господарські суди не погодились з доводами позивача та визнали заявлені ним позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

Так, під час судового розгляду встановлено, що договір про комплексне обслуговування мережі банкоматів №3003/09 від 30.03.2009 р. передбачає проведення виключно регламентних та ремонтних робіт банкоматів позивача, а також надання консультацій з питань, пов'язаних з роботою банкоматів позивача.

Перелік регламентних та ремонтних робіт банкоматів чітко визначений договором, і, за висновками попередніх судових інстанцій, роботи по аналізу рівня захищеності банкоматів та роботи щодо підвищення захисту банкоматів, не входять цього до переліку.

Разом з цим, як встановлено судами, у своїй відповіді на запит позивача відповідач перелічив заходи для захисту банкоматів, які вже впровадженні, а також запропонував позивачу встановити на банкомати програмне забезпечення "Solidcore" від компанії NCR і MCAfee або аналогічне рішення. Вказані пропозиції відповідача застосовані не були.

Крім того, приймаючи судові рішення, місцевий та апеляційний господарські суди відхилили посилання позивача на висновки Лабораторії комп'ютерної криміналістики Товариства з обмеженою відповідальністю "Епос", оскільки особа яка проводила відповідне дослідження не відповідає вимогам Закону України "Про судову експертизу".

Таким чином, господарські суди попередніх інстанцій прийшли до висновку, що позивачем не доведено факт заподіяння йому збитків у заявленому розмірі саме внаслідок неправомірних дій відповідача. У зв'язку з цим, суди відмовили в задоволені позову.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з такою позицією місцевого та апеляційного господарських судів та вважає прийняті ними судові акти законними та обґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Тобто, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: - протиправної поведінки; - збитків; - причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; - вини.

Отже, позивач у справі мав довести наявність складу правопорушення у діях відповідача.

Однак, як вірно встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, у даному випадку позивачем не доведено факту невиконання чи неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань, яке призвело до заподіяння позивачу збитків у відповідному розмірі.

Поряд з цим, попередні судові інстанції обґрунтовано зауважили, що внаслідок настання страхових випадків, які полягали у викраденні грошей з банкоматів, позивачу вже було виплачено страхове відшкодування страховиком у загальному розмірі 362 500 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що господарські суди попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 378 000 грн. 00 коп. збитків.

Доводи викладені в касаційній скарзі не спростовують правомірності висновків місцевого та апеляційного господарських судів. Крім того, твердження позивача про не спростування судами доданого до позову експертного висновку не відповідають дійсності.

Таким чином, касаційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а оскаржувані судові акти мають бути залишені без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В ИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 р. та рішення господарського суду Київської області від 05.01.2017 р. у справі №911/3479/16 залишити без змін.

Головуючий суддя А.С. Ємельянов

Судді В.Я. Карабань

Л.В. Ковтонюк