ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2017 р. Справа № 922/68/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н. В., суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників сторін:

позивача - не зявився

відповідача - не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ (вх. №936 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 21.02.17 у справі № 922/68/17

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОСТМАН", смт. Покотилівка

про стягнення 86126,27 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОСТМАН", заборгованість по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00008822 від 15.10.2013 у розмірі 7303,08 грн., збитки у розмірі 72981,02 грн., пені у розмірі 1364,33 грн., 3% річних у розмірі 409,30 грн., інфляційні втрати у розмірі 4068,54 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.02.2017 у справі № 922/68/17 (суддя Прохоров С.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОСТМАН" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" заборгованість по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00008822 від 15.10.2013 у розмірі 7303,08 грн., 3% річних в розмірі 409,30 грн., інфляційні втрати в розмірі 4068,54 грн., пеню в сумі 364,15 та судовий збір в сумі 182,17 грн. В решті позову відмовлено.

Позивач з рішенням не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2017 у справі № 922/68/17 скасувати в частині відмови в стягненні збитків в розмірі 72 981,02 грн. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін.

Позивач в обґрунтування викладених вимог зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, а саме: ст. 22, 623, 626-628, 632, 653 ЦК України, ст. 224,225 ГК України, а також неповно досліджено умови договору, зокрема п. п. 6.3, 8.2.3, 8.6, 13.6.

Крім того, позивач надав додаткові пояснення щодо розміру лізингових платежів та їх розрахунку за договором; договірної неустойки за порушення умов договору та відповідальності відповідача за невиконання грошових зобовязань відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідач правом на участь в судовому засіданні не скористався, про причини неявки суд не повідомив, хоча про розгляд справи відповідач був повідомлений належним чином, про що свідчать направлена на адресу відповідача згідно ЄДРПОУ та повернена до суду ухвала з позначкою пошти «адресат вибув».

Позивач також своїм правом на участь в судовому засіданні 22.05.2017 не скористався, але повідомив суд про проведення судового засідання без участі представника позивача.

Згідно з п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч. 1 ст. 77 ГПК України.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте позивач та відповідач не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обовязковою судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обовязком сторони, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 22.05.2017 року за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 15 жовтня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше лізинг Україна" (позивач, лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Постман" (відповідач, лізингоодержувач) було укладено договір про фінансовий лізинг №00008822, відповідно до умов якого, об'єктом лізингу є транспортний засіб типу: VW Caddy GP Kasten 1.2 I TDI; рік виробництва 2013; Шасі № WV1ZZZ2KZЕX004195; двигун № НОМЕР_1. Вартість об'єкту лізингу еквівалент 19550,00 дол. США; авансований платіж - еквівалент 5865,00 дол. США; обсяг фінансування еквівалент 13685,00 дол. США; залишкова вартість - еквівалент 2932,5 дол. США; кількість лізингових платежів - 60; строк лізингу (місяців) - 60; лізинговий платіж - еквівалент - 352,57 дол. США. Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, визначених вище, відповідно до пунктів 6,3 та 2) відповідно до пункту 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

На виконання умов вищезазначеного договору, позивач передав відповідачу предмет лізингу, що підтверджується підписаним представниками сторін актом прийому-передачі від 30.10.2013.

Додатковою угодою від 12.01.2015 строк дії договору продовжено до 84 місяців та погоджено новий графік погашення платежів.

Відповідно до п. 4.1. контракту Порше Лізинг Україна зберігає за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об'єкту лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли Порше Лізинг Україна матиме право розірвати цей контракт та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому контракті).

За змістом п. 6.1 контракту, відповідач зобовязався, для експлуатації обєкта лізингу, щомісяця здійснювати на користь позивача лізингові платежі відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування).

Позивач стверджує, що відповідач порушив умови договору, вчасно та в повному обсязі не сплатив лізингові платежі, що призвело до виникнення заборгованості за договором та зумовило звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Постман 7303,08 грн. заборгованості зі сплати лізингових платежів, збитки у розмірі 72981,02 грн., пені у розмірі 1364,33 грн., 3% річних у розмірі 409,30 грн., інфляційні втрати у розмірі 4068,54 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по лізинговим платежам в сумі 7303,08 грн., 3% річних в розмірі 409,30 грн., інфляційних втрат в розмірі 4068,54 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач порушив умови договору, вчасно та в повному обсязі не сплатив лізингові платежі та неналежним чином виконав взяті на себе грошові зобовязання за договором.

Що стосується нарахованої позивачем пені в сумі 1364,33 грн. за прострочення сплату лізингового платежу у відповідності з п. 8.2 договору, суд першої інстанції дійшов висновку про часткового задоволення позовних вимог в зазначеній частині в розмірі 364,15 грн. з огляду на перевищення позивачем строку, на який може бути нарахована пеня та невідповідність розрахунку ч. 6 ст. 232 ГК України.

Разом з цим, суд відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитків у вигляді витрат на оплату юридично-консультаційних послуг з посиланням на те, що такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором фінансового лізингу. Крім того, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки позивач не довів суду належними доказами розміру збитків, визначених ним як різниця між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкту лізингу, а також враховуючи відсутність усіх чотирьох складових, які є обовязковою умовою для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізиноодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено обов'язок лізингоодержувача своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до статті 16 вказаного Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором; лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

У відповідності до п. 6.5 додатку до договору "Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу" (далі - "Умови лізингу") щомісячний платіж перераховується на рахунок, зазначений позивачем, не пізніше дати, вказаної у плані відшкодування.

У плані відшкодування відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких (якої) узгоджений сторонами (п. 6.4 Умов лізингу).

Позивач зазначає, що відповідач з січня 2014 року почав порушувати терміни сплати щомісячних лізингових платежів, в звязку з чим загальна сума невиконаних грошових зобовязань відповідача за несплаченими лізинговими платежами становить 7303,08 грн.

Відповідно до п. 8.3 умов договору, якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу більш ніж 10 робочих днів, позивач має право надіслати відповідачу першу платіжну вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 робочих днів з моменту першої вимоги, позивач надсилає в такий же спосіб другу платіжну вимогу, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 днів із зазначенням нагадування, що після завершення строку здійснення оплати, за умови нездійснення оплати, договір підлягає розірванню відповідно до п. 12.6.1 Сторони домовились, що невиконання зобов'язань після надіслання другої платіжної вимоги означає, що відповідач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим договором.

Сторони, також, у пункті 12.6.1 контракту обумовили право позивача на розірвання/відмову від контракту у односторонньому порядку та право на повернення обєкту лізингу, зокрема у випадку не сплати відповідачем одного наступного лізингового платежу у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів.

Відповідно до п. 12.7 контракту, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення про розірвання/відмову від контракту та, за можливості, звязується з ним доступним телефонним звязком. Таке повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача. У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги через відсутність за адресою/повернення через закінчення строку зберігання, відповідач вважається належним чином повідомленим.

Згідно з п. 12.13 контракту, договір вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

У пункті 12.9 контракту сторонами визначено, що у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов'язався повернути Об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

03.03.2015 відповідачу було направлено вимогу (повідомлення) про сплату заборгованості, повернення обєкта лізингу та про відмову від договору № 00008822 від 15.10.2013, яка була отримана відповідачем.

Таким чином, враховуючи визначене у контракті право позивача на відмову від контракту у односторонньому порядку (п. 8.3.2, п. 12.6) та десятиденний строк з якого контракт вважається розірваним (п. 12.13), приймаючи до уваги дотримання позивачем порядку повідомлення відповідача про таку відмову (п.12.7 контракту), договір № 00008822 від 15.10.2013 є розірваним з 17.03.2015 позивачем в односторонньому порядку.

За приписами статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 6.1 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, для експлуатації обєкта лізингу відповідач щомісяця здійснюватиме на користь позивача лізингові платежі відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Згідно графіку (з урахуванням додаткової угоди №1/1 від 12.01.2015 до договору) строк лізингу складає 84 місяці. Лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунка позивача банківським переказом на банківський рахунок позивача.

Пунктом 6.3 умов сторони домовились, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за договором на користь позивача, відображають справедливу вартість обєкта лізингу та забезпечують отримання позивачем очікуваної станом на дату виконання договору суми на основі діючого курсу обміну Євро/долара США, встановленого НБУ або українським комерційним банком (ПАТ КІБ Креді Агріколь або іншим банком). Лізингові платежі, передбачені договором розраховуються в Євро/доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунка.

Як зазначає позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання за договором не виконав, лізингові платежі здійснював несвоєчасно, несплаченими є наступні лізингові платежі:

- часткова несплата щомісячного лізингового платежу за січень 2015 року на суму 1384,48 грн., відповідно до рахунку № 00254915 від 13.01.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.01.2015;

- несплата щомісячного лізингового платежу за лютий 2015 року на суму 5 918,60 грн., відповідно до рахунку № 00256755 від 02.02.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.02.2015;

Отже, матеріалами справи достеменно підтверджено, що загальна сума невиконаних зобов'язань за лізинговими платежами становить 7303,08 грн.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення вимог ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надані докази оплати вказаної заборгованості повністю або частково.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до статті 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача 7303,08 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦКУ, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен "передати Позивачеві у разі порушення боржником зобов'язання відповідно до ст. 549 ЦКУ. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГКУ, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Договором передбачені штрафні санкції у вигляді фіксованих штрафів у випадку несплати виставлених рахунків у встановлений строк відповідно до п. 8.2.2., а також пеня у розмірі 10 % річних за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

В п. 8.2.1. договору вказано, що у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються наступні штрафні санкції: пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

За таких обставин, суд, прийшов до висновку, що штрафні санкції, які встановлені договором, є пенею.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Ст. 3 цього ж закону передбачено, що розмір пені, передбачений ст. 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, з урахуванням кожного окремого лізингового платежу, періоду прострочення, колегія суддів дійшла висновку про правомірність заявлених позовних вимог в сумі 364,15 грн. Позовні вимоги в частині стягнення 1000,18 грн. пені є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки розрахунок пені в зазначеній частині здійснений позивачем з порушенням ч. 6 ст. 232 ГК України.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача, суд апеляційної інстанції визнає вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат такими, що підлягають повному задоволенню в сумах 409,30 грн. та 4068,54 грн. відповідно.

Крім того, позивач в позовній заяві вказує, що він поніс збитки у зв'язку із невиконанням відповідачем своїх зобов'язань у розмірі 72 981,02, які складаються:

- з оплати позивачем юридичних послуг, пов'язаних з відновленням його порушеного права, а також послуг за договором відповідального зберігання щодо об'єкту лізингу, на загальну суму 6400,00 грн. (реальні збитки);

- з різниці між вартістю об'єкта лізингу та лізинговими платежами, що залишились (п.12.9 умов лізингу), у сумі 66581,02 грн. (упущена вигода).

Приписами статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Однак, заявлена до стягнення сума витрат на отримання юридичних послуг (договір № 17/2010 від 09.06.2010) в розмірі 6 000,00 грн., які, як зазначає позивач, він поніс у звязку із неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобовязань не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором фінансового лізингу.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеної в оглядовому листі від 14.01.2014р. № 01-06/20/2014 Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків.

Не погоджується колегія суддів з визначенням виплаченої позивачем ТОВ "Автосоюз" суми за надання послуг зі зберігання обєкта фінансового лізингу після його вилучення у Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", як збитків.

Слід зазначити, що приписами договору не передбачений обовязок відповідача здійснювати оплату послуг зі зберігання (стоянки) повернутого автомобільного транспорту.

При цьому фінансового лізингу не вибув із власності лізингодавця, та після розірвання договору був повернутий останньому. Отже, позивач і під час дії договору, так і після вилучення автомобільного транспорту був єдиним власником і відповідно мав весь обсяг прав та обов'язків власника.

Зміст статті 322 ЦК України встановлює обов'язок власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном.

Відтак, витрати зі зберігання (стоянки) автомобіля є витратами, які несе Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" з утримання свого майна і не можуть розглядатись в контексті збитків, спричинених неналежним виконанням лізингоодержувачем грошових зобовязань.

У звязку з чим, вимога про стягнення збитків в розмірі 6400,00 грн. не відповідає вимогам статті 22 Цивільного кодексу України та статті 225 Господарського кодексу України, оскільки позивачем не доведено причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою відповідача та понесеними позивачем збитками, а тому є безпідставною, необґрунтованою, задоволенню не підлягає.

Стосовно заявленої до стягнення суми збитків в розмірі 66581,02 грн. згідно п. 12.9 договору, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 12.9 умов у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання договору відповідно до п. 12 умов, а також у разі вимоги позивачем повернення об'єкта лізингу відповідно до інших положень умов, в 10-ти денний строк відповідач зобов'язаний сплатити різницю між вартістю об'єкта лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано позивачем від продажу об'єкта лізингу) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіку, а також іншими платежами, що залишилися несплаченими відповідачем відповідно до умов.

Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою позивача та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобовязання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту виконання його лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.

Відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При цьому, розмір збитків має бути підтверджений документально.

Варто відзначити, що за змістом договору для стягнення суми збитків, як упущеної вигоди в порядку п. 12.9, обовязковим є проведення Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" продажу обєкта лізингу або професійної оцінки майна відповідно до чинного законодавства.

Позивач не довів суду належними доказами розміру збитків, визначених ним як різниця між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкту лізингу (пункт 12.9 "Умов лізингу"), оскільки в матеріалах справи відсутній належні докази визначення ринкової вартості об'єкту лізингу, визначеної професійним оцінювачем майна. Відповідний висновок оцінювача суду не наданий, а сам факт проведення такої оцінки позивачем не доведений.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення 66581,02 грн. збитків, нарахованих згідно п.12.9 умов лізингу, є недоведеними, що виключає можливість задоволення позову в цій частині.

З огляду на викладене, колегія суддів, діючи в межах повноважень, наданих суду апеляційної інстанції у відповідності з приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, приходить до висновку, що господарський суд Харківської області відповідно до наявних у справі документально оформлених доказів, забезпечив додержання вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Отже рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2017 року по справі № 922/68/17 відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи, а доводи позивача, з яких подана апеляційна скарга про скасування рішення, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2017 року по справі № 922/68/17 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Медуниця О.Є.