РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2017Справа №910/3827/17

За позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (ПАТ "ВіЕйБі Банк") в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни

до 1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення заборгованості за договором оренди 165 573,46 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Мартиненко О.В. - за довіреністю № 16 від 03.01.2017 року.

від відповідача 1: ОСОБА_6 - за довіреністю б/н від 28.10.2014 року.

від відповідача 2: ОСОБА_6 - за довіреністю б/н від 15.07.2015 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 та Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Договором оренди в розмірі 165 573 (сто шістдесят п'ять тисяч п'ятсот сімдесят три) гривні 46 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачами умов укладеного між сторонами спору Договору оренди нежитлового приміщення від 30.12.2013 в частині повернення позивачу грошових коштів, витрачених останнім на поліпшення орендованого приміщення, що призвело до виникнення у відповідачів перед позивачем заборгованості в сумі 165 573,46 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/3827/17 та призначено її розгляд на 18.04.2017 року.

В судове засідання 18.04.2017 року з'явились уповноважені представники позивача та відповідачів 1, 2.

11.04.2017 року через відділ діловодства суду від відповідачів 1,2 надійшов відзив на позовну заяву б/н від 11.04.2017 року, в якому відповідачі заперечують проти позовних вимог.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 18.04.2017 року сторонами суду не надано.

В судовому засіданні 18.04.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідачів 1 та 2 в судовому засіданні 18.04.2017 року проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 18.04.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів 1, 2, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 30 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (орендар за договором, позивач у справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендодавець 1 за договором, відповідач 1 у справі) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (орендодавець 2 за договором, відповідач 2 у справі) укладено Договір оренди нежитлового приміщення (далі - Договір), за умовами якого відповідачі зобов'язуються передати орендарю, а орендар зобов'язується прийняти у строкове платне користування на строк та на умовах,визначених у цьому Договорі нежиле приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.1 Договору).

Приміщення належить орендодавця на праві приватної власності в рівних частинах на підставі Договору купівлі - продажу нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарбузовим В.Г. 31.01.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № Г818 (п.1.2 Договору).

Загальна площа приміщення, яке за цим Договором передається в оренду, становить 1035 кв.м (п.1.3 Договору).

Згідно п.п. 3.1, 3.2 Договору приміщення повинно бути передане орендодавцями і прийняте орендарем по акту прийому - передачі (Додаток № 1). Акт прийому - передачі підписується орендодавцями та уповноваженим представником орендаря та скріплюється печаткою з боку орендаря. До акту долучається фото звіт про стан приміщення, яке передається в оренду (за формою, що визначена додатку Ґ№ 3 до цього Договору). Даний акта та фото звіт є невід'ємною частиною даного Договору. Підписання акту приймання - передачі є підтвердженням передання приміщення в задовільному стані. Приміщення вважається переданим в оренду з дня підписання сторонами акту прийому - передачі приміщення.

Судом встановлено за матеріалами справи, що у відповідності до умов Договору відповідачі як орендодавці передали, а позивач як орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 103,5 кв.м, що знаходиться за адресою: місто Київ, бульвар Русанівський, 1, у задовільному стані та за відсутності претензій орендаря до орендодавців відносно якісних характеристик приміщення, що підтверджується відповідним належним чином оформленим Актом приймання-передачі приміщення від 08.01.2014 року, підписаним орендарем та орендодавцями 1,2 без зауважень. Копія вказаного Акту міститься в матеріалах справи.

За таких обставин господарським судом встановлено, що ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 було належним чином виконано свій обов'язок з передачі Пуьлічному акціонерному товариству «ВіЕйБі Банк» на підставі спірного Договору орендованого приміщення в строкове платне користування, а позивачем, у свою чергу, прийнято орендоване майно без будь-яких зауважень.

Факт отримання в оренду та подальше користування нежитловим приміщенням сторонами не заперечувався.

Положеннями розділу 8 Договору сторонами передбачені поліпшення технічного стану приміщення, а саме:

- під поліпшенням приміщення, у рамках цього Договору, сторони розуміють проведення будь-яких робіт, пов'язаних з модернізацією, добудовою, дообладнанням, реконструкцією тощо, з використанням будь-яких матеріалів, що призводять до збільшення майбутніх економічних вигод, які очікується одержати в майбутньому при використанні приміщення (п. 8.1 Договору);

- сторони в цьому Договорі визначили, що орендарю дозволяється за рахунок власних коштів проведення поліпшення приміщення в частині встановлення охоронної, пожежної сигналізації та структурованої кабельної мережі зв'язку та Інтернету без пошкодження функціонуючих мереж відповідача (п. 8.2 Договору);

- будь-які інші поліпшення приміщення, крім зазначених в п.п. 8.1, 8.2 цього Договору, можливі тільки за письмовою згодою відповідача (п. 8.3 Договору).

Згідно п.5.1 Договору цей Договір оренди нежилого приміщення укладається на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців.

Даний Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (за наявності) та діє до 30 листопада 2016 року, але в будь - якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором. Строк оренди встановлюється з 30 грудня 2013 року (але не раніше дати підписання акту у відповідності до п.3.1 цього Договору) по 30 листопада 2016 року включно. (п.п. 5.1, 5.2 Договору).

Як зазначено позивачем в позовній заяві, протягом дії Договору позивачем було здійснено ряд поліпшень орендованого нежитлового приміщення на загальну суму 165 573,46 грн., а саме ремонтні роботи в приміщенні, монтаж відгороджувальної конструкції касового вузла, монтаж та налагодження функціонування системи безпеки (охоронної сигналізації, пожежної сигналізації, відеоспостереження та запису) в орендованому приміщенні, на підтвердження чого позивачем надані відповідні документи.

Зокрема, договір поставки товару № 22.01-01 від 22.01.2014 року, укладений з ПП «ЦСБО», договір на виконання ремонтних робіт № 05/01-14 від 08.01.2014 року з ФОП ОСОБА_8, договір № 6 від 21.01.2014 року з ТОВ «Алекс-Плюс ЛТД» на виконання робіт з постачання частини матеріалів, монтажу та налагодженню функціонування системи безпеки (охоронної сигналізації, пожежної сигналізації, відеоспостереження та запису) в орендованому приміщенні.

Окрім того, позивачем на підтвердження факту виконання поліпшень орендованого майна до позовної заяви були додані:

За договором № 22.01-01 від 22.01.2014 року:

1. Рахунок-фактура № ЦС-0000008 від 22 січня 2014 р. на оплату відгороджувальної конструкції касового вузла на нагальну суму: 31230(тридцять одна тисяча двісті тридцять) грн. 00 коп.

2. Рахунок-фактура № ЦС-0000019 від 10 лютого 2014 р. на оплату відгороджувальної конструкції касового вузла на нагальну суму: 10 410(десять тисяч чотириста десять) грн. 00 коп.

3.Видаткова накладна № ЦС-0000005 від 10 Лютого 2014 р. на товар - відгороджувальна конструкція касового вузла на нагальну суму: 41 640 (сорок одна тисяча шістсот сорок) грн. 00 коп.

Акт приймання - передачі виконаних робіт від 25.06.2014 року, підписаний відповідачем та ПП «ЦСБО» щодо виконання та здачі робіт із встановлення та закріплення відгороджувальної конструкції касового вузла за адресою: АДРЕСА_1.

За Договором на виконання ремонтних робіт № 05/01-14 від 08.01.2014 року: Акт № ОУ-0000017 здачі-прийняття робіт від 18.02.2014 року щодо виконання ФОП ОСОБА_8 та прийняття відповідачем: демонтажних робіт в приміщенні АДРЕСА_1; виготовлення стін; облицювання стін; реконфігурації та перепідключення системи вентиляції; облицювання стелі; монтажу столярних виробів; облаштування підлоги; електромонтажних робіт; перевезення та монтажу обладнання на загальну суму: 136 721(сто тридцять шість тисяч сімсот двадцять одна) грн. 64 коп.

За Договором № 6 від 21.01.2014 року:

1. Акт виконаних робіт (надання послуг) №8 від 17.02.2014 щодо виконання ТОВ «Алекс-Плюс ЛТД» робіт з постачання частини матеріалів та обладнання, монтажу та налагодженню функціонування системи безпеки (охоронної сигналізації, пожежної сигналізації, відеоспостереження та запису) в приміщеннях ПАТ "ВіЕйБі Банк" за адресою: АДРЕСА_1, на нагальну суму 50 648 (п 'ятдесят тисяч шістсот сорок вісім) грн. 72 копійки.

2. Рахунок на оплату № 62 від 21 січня 2014 - попередня оплата за роботи з постачання частина матеріалів та обладнання, монтажу та налагодженню функціонування системи безпека (охоронної сигналізації, пожежної сигналізації, відеоспостереження та запису) в приміщеннях ПАТ "ВіЕйБі Банк" за адресою: АДРЕСА_1 на нагальну суму: 29 874 (двадцять дев'ять тисяч вісімсот сімдесят чотири) грн. 18 коп.

3. Рахунок на оплату № 169 від 17 лютого 2014 - остаточний розрахунок за роботи з постачання частини матеріалів та обладнання, монтажу та налагодженню функціонування системи безпеки (охоронної сигналізації, пожежної сигналізації, відеоспостереження та запису) в приміщеннях ПАТ "ВіЕйБі Банк" за адресою: АДРЕСА_1 на нагальну суму: 20 774 (двадцять тисяч сімсот сімдесят чотири) грн. 54 коп.

Судом встановлено за матеріалами справи, що на підставі постанови правління НБУ від 20.11.2014 № 733 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 123 "Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК", згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічного акціонерного товариства "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК".

Постановою правління НБУ від 19.03.2015 № 188 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК", виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 "Про початок процедури ліквідації публічного акціонерного товариства "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК" та призначення уповноваженої особи фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК" та призначено уповноваженою особою фонду на ліквідацію публічного акціонерного товариства "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну Марину Анатоліївну строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

Рішенням від 22.02.2016 № 213 продовжено строки здійснення процедури ліквідації публічного акціонерного товариства "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК" на два роки до 19.03.2018 включно.

У зв'язку із вказаними обставинами та початком процедури виведення неплатоспроможного банку (позивача) з ринку, позивачем визначена сума поліпшень орендованого нежитлового приміщення станом на закриття відділення (23.12.2015) в розмірі 165 573,46 грн.

При цьому як зазначено позивачем в позовній заяві, враховуючи вказані вище обставини та умови укладеного між сторонами спору Договору позивачем направлена на адреси місцезнаходження відповідачів вимога від 29.08.2015 № 22/3-27578, копія якої наявна в матеріалах справи, про повернення орендарю суми поліпшень орендованого приміщення станом на дату закриття відділення (27.08.2015) в розмірі 165 573,46 грн., яка, як стверджує позивач, залишена відповідачами без відповіді та задоволення.

Суд зазначає, що спір між сторонами судового процесу виник в результаті порушення, за твердженнями позивача відповідачами як орендарями умов укладеного між сторонами спору Договору оренди нежитлового приміщення в частині повернення позивачу грошових коштів, витрачених останнім на поліпшення орендованого нежитлового приміщення. Вказана обставина призвела до звернення позивача до господарського суду з метою захисту порушеного права шляхом стягнення з відповідача визначеної позивачем суми заборгованості, у вигляді поліпшень орендованого приміщення станом на дату закриття відділення (23.12.2014 року) в розмірі 165 573,46 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч.1. ст. 760 Цивільного кодексу України).

Договір оренди відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За змістом частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Даний Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (за наявності) та діє до 30 листопада 2016 року, але в будь - якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором. Строк оренди встановлюється з 30 грудня 2013 року (але не раніше дати підписання акту у відповідності до п.3.1 цього Договору) по 30 листопада 2016 року включно. (п.п. 5.1, 5.2 Договору).

Як встановлено Господарським судом міста Києва під час розгляду справи № 910/16213/15 за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про розірвання Договору оренди нежитлового приміщення від 30.12.2013 року та виконання умов Договору, рішення від 26.08.2015 року в якій набрало законної сили, в силу підпункту 5.3.4. пункту 5.3. Договору цей договір оренди, укладений між сторонами, припинив свою дію 04.12.2014 р., тобто, через 60 календарних днів після отримання позивачем повідомлення відповідачів про розірвання цього договору оренди.

Так, згідно п.п.5.3.4 п.5.3 Договору цей договір припиняє свою дію у разі: в односторонньому порядку, за умови письмового повідомлення стороною-ініціатором не менш як за 60 (шістдесят) календарних днів до дати дострокового припинення дії даного договору. Цей строк починає обраховуватися з дати підписання стороною поштового повідомлення, про отримання рекомендованого листа, підтвердженням чого є відповідна відмітка поштового відділення отримувача.

Враховуючи наведене, за висновками суду станом на день звернення з позовом у справі № 910/16213/15 до господарського суду спірний Договір оренди нежитлового приміщення від 30.12.2013 р. між сторонами вже був розірваним, в зв'язку з чим провадження у вказаній справі в частині позовних вимог про розірвання оренди нежитлового приміщення від 30.12.2013 р. було припинено. В задоволенні решти позовних вимог судом відмовлено.

У відповідності до частини 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 (далі - Постанова 18), згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин суд вважає встановленим вищезазначеними рішенням Господарського суду міста Києва від 26.08.2015 року у справі № 910/16213/15 факт припинення дії спірного Договору оренди нежитлового приміщення внаслідок розірвання останнього за ініціативою орендодавців. При цьому вказаний факт відповідно до норм ГПК та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційним і доказування не потребує.

Положеннями ч. 3 ст. 773 ЦК визначено, що наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 778 цього ж Кодексу наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, також лише за згодою наймодавця.

Згідно ч.3 ст. 778 ЦК України якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

Отже, обов'язок орендодавця компенсувати кошти, витрачені орендарем на поліпшення орендованого майна, пов'язується не тільки з припиненням або розірванням договору, а й з необхідністю визначення вартості майна з метою встановлення факту і обсягу збільшення його вартості в результаті таких поліпшень, що може призвести до збільшення орендної плати, розмір якої визначається від вартісної оцінки об'єкта оренди.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження методики оцінки майна" від 10.12.2003 № 1891, невід'ємні поліпшення орендованого майна - це здійснені орендарем заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості.

При цьому умовами спірного Договору оренди встановлені обмеження щодо порядку здійснення поліпшень орендованого майна, зокрема, щодо обов'язкової наявності письмової згоди орендодавця на здійснення будь - яких поліпшень, окрім передбачених п.п.8.1, 8.2 Договору.

Також пунктом 7.1.4 Договору передбачена заборона орендарю проводити перепланування, реконструкцію або перебудування приміщення без письмового дозволу орендодавців.

Натомість доказів наявності будь - яких звернень орендаря до орендодавців з питання отримання згоди на здійснення поліпшень орендованого приміщення, за виключенням проведення поліпшення приміщення в частині встановлення охоронної, пожежної сигналізації та структурованої кабельної мережі зв'язку та Інтернету без пошкодження функціонуючих мереж Приміщення (п.8.2 Договору), та наявності такої згоди матеріали справи не містять.

Судом встановлено, що виконані ПАТ «ВіЕйБі Банк» ремонтно-будівельні роботи з поліпшення та переобладнання об'єкту оренди, в частині є невід'ємними поліпшеннями, які якісно і функціонально змінили об'єкти оренди, значно покращили його технічний стан та підвищили його вартість.

Окрім того, як визначено сторонами в пункті 8.4 Договору, орендар не має права на відшкодування вартості поліпшень, які не можливо відокремити без шкоди для приміщення, в той час як встановлення відгороджувальних конструкцій касових вузлів, демонтажні роботи в приміщенні, виготовлення стін, облицювання стін, реконфігурація та перепідключення системи вентиляції, облицювання стелі, монтаж столярних виробів, облаштування підлоги, електромонтажні роботи, перевезення та монтаж обладнання умовами п.8.2 Договору не передбачені.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші право чини.

Відповідно до положень ст. ст. 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, як встановлено судом, на протязі дії цього спірного Договору орендар не звертався до орендодавців з будь якими пропозиціями щодо здійснення невід'ємних поліпшень орендованого майна, як того вимагають умови Договору, згоди на проведення таких поліпшень (за виключенням проведення поліпшення приміщення в частині встановлення охоронної, пожежної сигналізації та структурованої кабельної мережі зв'язку та Інтернету без пошкодження функціонуючих мереж Приміщення, згода орендодавців на які не потрібна) відповідачів як орендодавці не надавали і такі поліпшення в межах дії Договору відбувалися без згоди відповідачів.

Як зазначалось судом вище, положеннями ч. 3 ст. 773, ч. 1 ст. 778 ЦК України передбачено, що обов'язковою передумовою зміни (поліпшення) речі, переданої в найм, є наявність на це згоди наймодавця, і лише наявність такої згоди надає право наймачеві на відшкодування вартості необхідних витрат на поліпшення речі (ч. 3 ст. 778 ЦК України).

При цьому, якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості (ч. 5 ст. 778 ЦК України).

Оскільки погодження позивачем ремонтних робіт (демонтажних робіт; виготовлення стін; облицювання стін; реконфігурації та перепідключення системи вентиляції; облицювання стелі; монтажу столярних виробів; облаштування підлоги; електромонтажних робіт тощо) в орендованому нежитловому приміщенні з боку орендодавців не відбулось, посилання позивача на положення ч. 3 ст. 778 ЦК України є безпідставними.

Згідно з приписами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Під час розгляду справи судом встановлено, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачами умов Договору в частині відшкодування вартості поліпшень, зазначаючи про надсилання на адреси Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 вимоги про відшкодування коштів в загальній сумі 165 573,46 грн.

Окрім того суд зазначає, що статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Стаття ст. 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом у разі порушення цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов'язальних правовідносин.

Згідно із ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди вирішують господарські спори в порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

В силу ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії.

Тобто, за приписами вказаної норми, письмові докази - це документи, в яких містяться відомості про певні обставини, що мають значення для справи, які повинні містити відомості, що мають значення для справи та виконані у формі цифрового, графічного запису або іншим способом, який дає змогу встановити достовірність документа.

Проте, жодних доказів надсилання та/або отримання вказаної вимоги від 29.08.2015 року відповідачами позивачем під час розгляду справи суду не надано.

За таких обставин, за відсутності вказаних доказів надсилання та/або отримання відповідної вимоги про відшкодування вартості поліпшень, наявність якого при цьому оспорюється відповідачами, посилання позивача на вказаний факт невиконання відповідачами обов'язку з відшкодування вартості поліпшень як на одну з підстав поданого позову судом до уваги не приймається.

Згідно частини першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М.Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 15.05.2017 року.