РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року Справа № 906/1097/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Демянчук Ю.Г. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

позивача: представник ОСОБА_1;

відповідача: представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_3 підприємства "Вікінг" від 13.04.2017р. на рішення господарського суду Житомирської області від 04.04.17р. у справі № 906/1097/16 (суддя Машевська О.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МСС "ТіДіСі-Дальнобой"

до відповідача ОСОБА_3 підприємтва "Вікінг"

про стягнення 667 363,12 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 04.04.2017р. у справі №906/1097/16 частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "МСС "ТіДіСі-Дальнобой" до ОСОБА_3 підприємства "Вікінг" про стягнення 667363,12грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача 606693,75грн. основного боргу; 9100,41грн. судового збору за позовну заяву та 689,00 грн. судового збору за забезпечення позову; відмовлено у стягненні 60669,37грн. штрафу.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за оренду майна в сумі 606 693,75грн. є обґрунтованими та доведеними наявними в матеріалах справи доказами; в частині стягнення з відповідача штрафу за затримку платежів (пункт 8.3 договору) в сумі 60669,37грн. відмовлено у позові, оскільки, сторони визнали, що достроково розірвали договір оренди - 01.09.2016р., а відтак умова пункту 8.3 цього договору застосуванню не підлягає; враховуючи умови договору та норми Закону, щодо наявності третейського застереження в договорі, судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі на підставі частини 5 статті 80 ГПК України (третейське застереження пункт 11.2. розділу 11 договору).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач - Приватне підприємство "Вікінг" звернувся до суду з апеляційною скаргою від 13.04.2017р., в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 04.04.2017р. у справі №906/1097/16 повністю і припинити провадження у справі з підстав визначених пунктом 5 частиною 1 статті 80 ГПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а отже, є не законним і таким, що підлягає скасуванню. Щодо недоведеності обставин, що мають значення для справи, і які місцевим господарським судом було визнано встановленими та покладено у обґрунтування рішення, апелянт зазначає, що сторонами у справі укладено договір оренди №940/2015 від 01.12.2015р. Орендодавець (позивач), посилаючись на не сплату орендарем (відповідач) орендної плати у період з квітня по серпень 2016 року включно (спірний період) звернувся з позовом до суду. Відповідач же зазначив, що у спірний період він не здійснював експлуатації обєкту оренди, вимоги позивача помилкові, боргу не має, а позов необґрунтований та поданий з порушенням вимог п.5, ч. 2, ст. 54 ГПК України. До позову не було додано докази, надання/отримання послуг (акти виконаних робіт) та розрахунок суми, яку позивач просив стягнути з відповідача. Так, згідно п. 2.18. договору сторони на підтвердження надання/отримання послуг, обумовили щомісячне підписання "ОСОБА_1 виконаних робіт". Отже, відповідні акти, за їх наявністю є доказами на підтвердження факту надання послуг та отримання їх у спірний період. Однак, позивачем не надано суду таких актів. Апелянт посилаючись на пункт 2.18. договору, зазначає, що доказами на підтвердження обставин надання послуг за договором є: акти приймання-передачі послуг, в яких відображена інформація: дата складання, вид та обсяг наданих послуг, їх вартість, або письмова відмова Орендаря від підписання ОСОБА_1, обумовлена його незгодою з обсягом наданих послуг та/чи їх вартістю, або поштові відправлення з описом вкладення та чеки на сплату поштових послуг, у разі відправлення ОСОБА_1 на адресу Орендаря, або прикладення ОСОБА_1 до листа-повідомлення про розірвання договору. Наслідком розірвання договору з 01.09.2016р., що відбулось за ініціативою позивача є припинення прав та обовязків у сторін, що його уклали на майбутнє. Відповідно, надання позивачем ОСОБА_4 відповідачу та висування додаткових вимог до нього, вже після дати розірвання договору, не обумовлює у останнього зобовязань щодо їх виконання. ОСОБА_4 прийому-передачі виконаних робіт (послуг) передбачає підпис двох сторін на підтвердження надання/отримання послуг, а отже є двостороннім правочином. У звязку із ненаданням оформлених сторонами актів у Орендаря не виникає зобовязань по сплаті орендної платні у спірний період. В силу норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, за відсутністю, не оформлення чи не надання документів, визначених договором, правомочною стороною іншій стороні, зобовязання у останньої не виникають. Разом з тим, позивачем було надано до суду бухгалтерську довідку, вих.№157 від 12.12.2016р., в якій останній послався на ОСОБА_1 виконаних робіт (послуг) та податкові накладні; наведені обставини відповідач заперечив та подав заяву про не підтвердження звітів/даних пробігу транспортних засобів у спірний період. При цьому, апелянт звертає увагу на те, що пунктом 2.2. договору визначено, що звіт про пробіг обєкту оренди за місяць повинен бути підписаний сторонами. Електроні примірники, які надав позивач, не містять підписів сторін. Отже, за відсутністю належно оформлених звітів та не визначеністю пробігу обєкту оренди за місяць, розрахунок вартості послуг наведених у ОСОБА_1 виконаних робіт (послуг) у спірний період є недійсними. Стосовно податкових накладних, скаржник зазначає, що вони не є первинними документами та не можуть бути підставою для здійснення бухгалтерських операцій. Бухгалтерська довідка за договором є зведеним бухгалтерським документом, позивач же надав суду бухгалтерську довідку складену з порушенням порядку та вимог, обумовлених ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Разом з тим, на виконання вимог ухвали суду позивач надав розрахунок, в якому як на підстави виникнення боргу в сумі 606 693,75грн. послався на складені ним рахунки-фактури. Так, рахунок-фактура це розрахунково-платіжний документ, що містить у собі лише інформацію та відповідно має інформаційний характер, отже, рахунок-фактура не є первинним бухгалтерським документом, оскільки ним не фіксується здійснення господарської операції. Апелянт зазначає, що розрахунок, як документ у якому зазначені суми та підстави боргу, є похідним від даних бухгалтерського обліку дебіторської заборгованості по контрагенту ПП "Вікінг" за договором. Суд у рішенні, визнав встановленим факт надання позивачем послуг відповідачу у спірний період, за відсутністю: оформлених ОСОБА_1 прийому-передачі виконаних робіт (послуг), письмової відмови орендаря від підписання ОСОБА_1, або поштових відправлень ОСОБА_1 на адресу орендаря з описом вкладення та чек на сплату поштових послуг. Також, у рішенні суд визнав доведеним борг відповідача, у сумі яку присудив стягнути з останнього, поклавши у обґрунтування не допустимі докази: бухгалтерську довідку та розрахунок боргу. На думку апелянта, за відсутністю доказів надання послуг за договором у спірний період, не визначеністю суми боргу та обґрунтування позивачем своїх вимог суперечливими та неналежними доказами, здійснення суддею оцінки доказів у справі було зроблено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник також зазначає, що рішення судом було прийнято з порушенням правил підсудності. За п. 11.2., розділ 11. Вирішення спорів договору сторони обумовили, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, спір передається на розгляд постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів". Даний пункт договору є третейським застереженням. Право сторін передати підвідомчий господарським судам спір на вирішення третейського суду, крім окремих визначених спорів, передбачено ч. 2 ст. 12 ГПК України. Виходячи із норм ЗУ "Про третейські суди" третейська угода, викладена сторонами за змістом договору як застереження у п.11.2. договору, має належну форму, містить усі істотні умови та підписана сторонами як частина договору за їх вільним волевиявленням. Третейська угода є правомірною. 03.08.2016р. ПП "Вікінг" було отримано лист-повідомлення ТОВ "МСС "ТІДІСІ- ДАЛЬНОБОЙ", вих. № 0108/1 від 01.08.2016р., про розірвання договору з 01.09.2016р. Одночасно ПП "Вікінг" на адресу товариства надіслав лист про ініціювання розірвання договору з боку орендаря. Відповідно, сторони дійшли згоди про розірвання укладеного між ними договору з 01.09.2016р., однак третейське застереження не втратило чинності з огляду на її автономність. Третейське застереження (угода) є самостійним договором, незалежно від того, міститься вона в окремому документі чи в основному договорі/контракті. Третейська угода є дійсною. Звернення позивача до господарського суду за наявності третейської угоди є неправомірним. Враховуючи норми законодавства, узагальнення ВСУ "Практика застосування судами ЗУ "Про третейські суди" від 11.02.09р. скаржник зазначає, що за наявністю третейської угоди, що зобовязує сторону при виникненні спору звернутися до третейського суду для його вирішення, сторона цієї угоди не може в односторонньому порядку відмовитися від прийнятого нею зобовязання та звернутися з позовом до господарського суду. Згідно роз'яснень ВАС України №02-5/612 від 23.08.94р. та постанови пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. відповідач подав до суду письмове заперечення проти вирішення спору у господарському суді, у звязку із наявністю Третейської угоди, яка на час розгляду спору господарським судом є правомірною, чинною. ПП "Вікінг" заперечує проти розгляду господарським судом Житомирської області спору між сторонами у даній справі. Постановлення рішення у даній справі господарським судом є порушенням правила підсудності справи. Суд зобовязаний був припинити провадження. Процесуальне порушення правил підсудності справи є безперечною підставою скасування рішення, незалежно від того, чи є воно по суті правильним та обґрунтованим.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого він просить залишити рішення господарського суду Житомирської області від 04.04.2017р. у справі №906/1097/16 без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 підприємства "Вікінг" - без задоволення, з підстав викладених у відзиві.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 04.04.2017р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мережа Сервісних станцій "ТІДІСІ- Дальнобой" (орендодавець) та ОСОБА_3 підприємством "Вікінг" (орендар) укладено договір оренди №940/2015, згідно пункту 1.1 якого Орендодавець передає Орендарю шини для вантажних автотранспортних засобів Орендаря (далі об'єкт оренди) на певний строк (далі термін оренди) та за певну плату (далі орендна плата), а Орендар приймає об'єкт оренди в тимчасове володіння і користування для здійснення власної господарської діяльності (а.с. 11-28, т. І).

Пунктом 1.2. договору визначено, що об'єкт оренди на весь термін оренди залишається власністю орендодавця.

Відповідно до пункту 1.4. договору під терміном оренди сторони розуміють термін експлуатації об'єкту оренди на транспортних засобах Орендаря, протягом якого залишкова глибина протектора становить не менш ніж 2 (два) міліметри згідно з Методикою оцінки залишкової глибини протектора шин в редакції Орендодавця.

Згідно пункту 1.6. договору Орендодавець під час дії цього договору самостійно і за власний кошт встановлює об'єкт оренди на транспортні засоби Орендаря, здійснює його обслуговування, ремонт та заміну при його передчасному виходу з ладу, а також знімає з транспортних засобів після закінчення терміну оренди.

Випадки зміни (заміни) окремого об'єкту оренди протягом терміну оренди, а також порядок зміни (заміни) окремого об'єкту оренди, та підстави повернення об'єкти оренди Сторони погодили у пунктах 1.12-1.15 договору оренди.

Пунктом 2.1. договору визначено, що Орендар вносить плату за користування об'єктом оренди в порядку, що обумовлений цим Договором.

Орендна плата розраховується Орендодавцем за формулою: ОП=ОСхПТЗ, де ОП- орендна плата, ОС - орендна ставка, ПТЗ - пробіг транспортного засобу за місяць, згідно зі "Звітом про пробіг об'єкту оренди за місяць", підписаним сторонами (пункт 2.2 договору).

Згідно пункту 2.3. договору на момент укладення цього договору орендна ставка за 1 000 (одну тисячу) кілометрів пробігу становить:

п. 2.3.1) по основному транспортному засобу (тягач) - 635, 56 грн. з ПДВ в розмірі 20%, що еквівалентно 31,54 доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день підписання цього Договору;

п. 2.3.2) по причіпному транспортному засобу (6 шин) - 635, 56 грн. з ПДВ в розмірі 20%, що еквівалентно 34,29 доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день підписання цього Договору.

Підстави зміни орендної ставки Сторони узгодили у пункті 2.5 та у пунктах 2.6 і 2.8, додатково, погодили, що зміна орендної ставки може відбуватися лише з початку нового календарного місяця та фіксується в окремій Додатковій угоді, що є невід'ємною частиною договору оренди.

Відповідно пункту 2.9. договору Звіт про пробіг транспортних засобів складається Орендарем щомісячно в розрізі кожного транспортного засобу (згідно з обліком роботи транспортного засобу та її контролем за GPS-навігаційною системою Орендаря) та надається Орендодавцю протягом п'яти робочих днів місяця , наступного за звітним.

У випадку не надання Орендарем Орендодавцеві звіту про пробіг транспортних засобів, у строки встановлені у пункті 2.9. договору оренди, орендодавець здійснює розрахунок орендної плати самостійно, з урахуванням показників пробігу автотранспортних засобів Орендаря за минулий місяць, з подальшим коригуванням орендної плати в наступному місяці та надає Орендареві рахунок-фактуру на оплату. Такий рахунок-фактура підлягає оплаті у строк, встановлений у ньому (пункт 2.9.1. договору).

Пунктом 2.11. договору сторони визначили, що у разі, якщо показники пробігу окремого транспортного засобу, на який встановлено об'єкт оренди, визначити неможливо, Сторони керуються аналогічними показниками за минулий місяць, з відповідним коригуванням в наступному місяці.

Згідно пункту 2.12 договору Орендодавець здійснює розрахунок орендної плати з врахуванням сукупного пробігу транспортних засобів Орендаря, на які встановлений об'єкт оренди, та розміру орендної плати по кожній групі транспортних засобів (у разі, якщо в цьому Договорі фігурують декілька значень орендної ставки), у визначеному еквіваленті долару США.

Орендна плата, нараховується за повний календарний місяць оренди, який починається першим числом та закінчується останнім числом календарного місяця (пункт 2.13 договору)

Відповідно до пункту 2.14 договору для оплати орендодавець не пізніше 10-го числа поточного місяця надає Орендарю розрахунок орендної плати за попередній місяць та рахунок-фактуру, сформований станом на останній день місяця , за який сплачується орендна плата, що виставляється в національній валюті - гривні - з врахуванням офіційного курсу гривні до долара США, встановленого НБУ на день формування рахунку-фактури.

Орендар оплачує рахунок-фактуру не пізніше 15-числа місяця, наступного за звітним. Оплата здійснюється в повному обсязі, у разі якщо курс гривні до долара США Національного банку України на момент оплати відрізняється від курсу, за яким виставлено рахунок-фактуру, в межах +/- 2% (два відсотка). В протилежному випадку, орендодавець здійснює перерахунок орендної плати та надає відкоригований рахунок-фактуру (пункти 2.15, 2.16 договору).

Пунктом 2.18 договору визначено: щомісячно після проведення оплати Орендарем, сторони підписують "ОСОБА_1 виконаних робіт".

Договір набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та засвідчення корпоративними печатками сторін і діє до моменту, поки одна із сторін не стане ініціатором його розірвання (пункт 15.1 договору).

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Крім того, даним договором передбачено додаткові права Орендодавця , а саме:

- право переглядати всі його суттєві положення, в тому числі, зокрема, щодо сум та числа платежів, терміну оренди тощо ( пункт 15.3.1);

- змінювати форму, вигляд та формат додатків, якими Сторони узгоджують свої дії за цим Договором, якщо такі зміни не викривляють суті та змісту домовленостей Сторін за цим Договором (пункт 15.3.2 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно актів приймання-передачі та встановлення об'єкту оренди №1 - №48 від 01 грудня 2015р., Орендодавець передав Орендарю та встановив на його транспортні засоби об'єкти оренди (378 вантажних шин) загальною вартістю 2732140,06грн. (а.с. 29-74,т.І).

Під час розгляду даної справи встановлено, що станом на 01.01.2016р. Орендар (відповідач) заборгував Орендодавцю кошти в сумі 254 573,20грн. за користування об'єктом оренди. За січень 2016року плата за користування об'єктом оренди склала 112341,96грн., за лютий 2016року - 150130,00грн., за березень 2016 року - 126384,85грн. Загальна сума боргу Орендаря перед Орендодавцем, яка не є спірною станом на 31.03.2016р. становила 643 430,01грн. З цієї суми, Орендар повністю погасив дебетове сальдо станом на 01.01.16р. та сплатив орендну плату за користування об'єктом оренди за січень-березень 2016року, за винятком 469,98грн., які несплачені за ОСОБА_1 здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000108 на загальну суму 126384,85грн.

Матеріалами справи встановлено, що останній платіж за договором оренди в сумі 30000,00грн. здійснено Орендарем на користь Орендодавця - 01.07.2016р. та як було визнано позивачем, зараховано в погашення боргу за березень 2016року (а.с.76,т.І). Орендодавець стверджував, Орендар не заперечив, що за користування об'єктами оренди у період квітня-серпня 2016року орендна плата не сплачувалась. Сторони також визнали, що звіти про пробіг об'єкта оренди (додаток №8 до договору оренди) та акти виконаних робіт за цей період у паперовій формі не складались та не підписувались.

Оскільки орендна плата за умовами розділу 2 Договору оренди є розрахунковою величиною, основу якої складають щомісячні звіти про пробіг транспортних засобів, на які встановлені об'єкти оренди згідно з обліком роботи транспортного засобу та її контролем за GPS-навігаційною системою, матеріалами справи встановлено, що у даний спірний період, виконання пункту 2.9 договору оренди Орендарем здійснювалося у спосіб надіслання звітів про пробіг транспортних засобів з власної електронної пошти на електронну пошту Орендодавця www.dalnoboy.com (а.с.195-207, т.ІІ).

Орендодавець приймав виконання пункту 2.9 договору оренди в такий спосіб, у зв'язку з цим не користувався правом самостійного здійснення розрахунку орендної плати за квітень-серпень 2016року за показниками пробігу автотранспортних засобів Орендаря за березень 2016року, як це передбачено у пункті 2.9.1 та з врахуванням пунктів 2.12 та 2.14 даного договору (а.с. 188,т.ІІ).

Матеріалами справи підтверджується, що Орендодавець на підставі показників пробігу автотранспортних засобів Орендаря, отриманих на свою електронну пошту у спірний період, щомісяця формував акти здачі-прийнятих робіт: №143 від 30.04.16р. на загальну суму з ПДВ 132 399,79грн; № 198 від 31.05.16р. на загальну суму з ПДВ 96489,89грн; №268 від 30.06.16р. на загальну суму з ПДВ 156139,18грн; №323 від 31.07.16р. на загальну суму з ПДВ 155786,09грн; №382 від 31.08.16р. на загальну суму з ПДВ 65408,82грн.

На підставі вказаних актів були належним чином оформлені податкові накладні за №3085 від 30.04.16р., №3069 від 31.05.16р., № 2130 від 30.06.16р., № 3483 від 31.07.16р., № 3821 від 31.08.16р., зареєстровані в ЄДРПН та відправлені Орендарю в електронному вигляді програмним забезпеченням "М.E. Dос", яке допускає відмову контрагента від їх прийняття або надання заперечень по суті їх змісту, однак Орендар правом на відмову (подання заперечень) не скористався (а.с. 188,т.ІІ).

Крім того, Орендодавцем доведено наявність таких обставин, як дублювання пробігів транспортних засобів, на які встановлені об'єкти оренди, в інспекційних картах за період з 01.12.15р. по 31.10.16р. ( а. с. 2 -194,т.ІІІ).

Наведені доводи позивача (Орендодавця) відповідачем (Орендарем) не спростовані.

Згідно листа-повідомлення про розірвання договору оренди (вих. №0108/1 від 01.08.2016р.) Орендодавець вперше звернувся з претензією до Орендаря 09 червня 2016року (вих. № 9606 від 09.06.2016р.). 14 липня 2016 року Орендар отримав наступне повідомлення Орендодавця про існуючу заборгованість (вих.№9606 від 14.07.2016р.). Станом на 29 липня 2016року Орендодавець довів до відома Орендаря, що розмір його боргу за договором оренди становить 385498,84 грн. З посиланням на систематичне невиконання Орендарем пункту 2.1. договору оренди та на підставі пункту 8.6. цього договору, повідомив Орендаря про дострокове розірвання договору оренди від 01 грудня 2015р. №940/2015 з 01 вересня 2016р. (а.с.32-34, т.ІІ).

Надалі Орендодавець звернувся до Орендаря з претензію №1210 від 12.10.2016р. про стягнення заборгованості за договором оренди у розмірі 606 693,75грн., до якої додав рахунки - фактури №СФ-0118140 від 30.04.2016р. на суму 132 399,79грн., №СФ-0118297 від 31.05.2016р. на суму 96489,89грн., №СФ-0118394 від 30.06.2016р. на суму 156139,18грн., №СФ-0118502 від 31.07.2016р. на суму 155786,09грн., №СФ-0429088 від 31.08.2016р. на суму 65408,82грн., а також акти здачі - приймання робіт (надання послуг) № ОУ-0000198, № ОУ-0000268, № ОУ-0000323, № ОУ-0000382, та звіти про пробіг об'єкту оренди за формою додатку №8 до договору оренди (а.с. 75-94,т.І).

Вказана претензія Орендодавця залишена Орендарем без задоволення.

За наведених обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "МСС "ТіДіСі-Дальнобой" звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з ОСОБА_3 підприємства "Вікінг" 667363,12грн., з яких: 606693,75грн. заборгованість зі сплати орендної плати та 60669,37грн. штраф за невиконання зобов'язань за договором оренди №940/2015 від 01.12.2015р.

Відповідач - ПП "Вікінг" заперечуючи проти заявленого позову в частині стягнення боргу з орендної плати за період квітня-серпня 2016року в загальній сумі 606693,75грн., зазначає, що за умовами пунктів 2.2, 2.3, 2.12 та 2.18 договору оренди, орендна плата нараховується за умови експлуатації об'єкту оренди, і цей факт сторони підтверджують оформленим актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг), однак у спірний період такі акти не оформлялись. В свою чергу, акт як письмовий документ, що передбачає підпис сторін на підставі цивільно-правового договору, укладеному ними, на підтвердження надання/отримання послуг за договором, є двостороннім правочином, та, одночасно, первинним документом, який фіксує факт здійснення господарських операцій в розумінні статті 9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Відсутність підписаних актів приймання-передачі виконаних робіт (послуг) за період квітня - серпня 2016року доводить відсутність факту надання Орендодавцем послуг оренди Орендарю, а тому визначений до стягнення борг з орендної плати не ґрунтується на даних бухгалтерського обліку Орендодавця або останній суперечить приписам Закону. Рахунки-фактури та податкові накладні, на які посилається Орендодавець, не є первинними документами, а тому не фіксують здійснення господарської операції, при цьому складання податкових накладних не підтверджених даними бухгалтерського обліку/первинними документами заборонено. Більше того, у період квітня - серпня 2016року Орендар здійснював експлуатацію своїх власних старих шин встановивши їх на транспортні засоби. Зазначені дії Орендаря були зумовлені небажанням Орендодавця переглянути орендну ставку відповідно до зниження ринкових цін на об'єкт оренди та зменшення місячного пробігу транспортних засобів. Вимога Орендодавця про стягнення штрафу в сумі 60669,37грн є безпідставною, оскільки сторони розірвали договір оренди, тому посилання на пункт 8.3 останнього є помилковим (а.с. 21,175-176,т.ІІ, а.с.198 -199,т.ІІІ).

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що у матеріалах справи відсутні письмові докази на підтвердження доводів відповідача (Орендаря) про демонтаж об'єктів оренди зі своїх транспортних засобів станом на 01.04.2016р. та встановлення на них власних старин шин, а також на підтвердження доводів про звернення до Орендодавця з пропозицією переглянути орендну ставку та ухилення (відмова) останнього від її прийняття станом на 01.04.2016р.

Як уже зазначалося, матеріалами справи підтверджено, що відповідач (Орендар) визнав, що виходячи зі змісту пункту 2.9 договору оренди, сторони не визначились з порядком надання/отримання даних щодо місячного пробігу транспортних засобів (об'єкту оренди) та уповноваженими особами сторін які їх надають/отримують. За таких обставин, Орендар не підтверджує (не схвалює) надіслання невстановленими особами звітів про пробіг транспортних засобів у спірний період з власної електронної пошти на електронну пошту Орендодавця www.dalnoboy.com та правомірність їх використання Орендодавцем для розрахунку орендної плати (а.с.199,т.ІІІ).

Заперечуючи проти позову, в основному, з підстав дефекту форми доказів, поданих Орендодавцем на підтвердження розміру орендної плати за спірний період, Орендар надав до матеріалів справи зведені показники одометрів тягачів (транспортних засобів), які він експлуатував у період з 10.04.16р. по 04.11.2016р. і на які за договором оренди попередньо бути встановлені шини орендодавця (а.с.185-187,т.ІІ). При цьому, не спростував факт експлуатації об'єктів оренди в цей період на власних транспортних засобах.

Разом з тим, відповідач, наполягав на необхідності використання висновку судового експерта, як засобу доказування у вирішенні даного спору.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 10.01.2017р. у даній справі призначено судову автотехнічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту ТОВ "Незалежний інститут судових експертиз" ОСОБА_5 Оплату витрат на проведення судової експертизи у даній справі згідно ухвали суду, покладено на відповідача.

17.02.2017р. експертною установою ТОВ "Незалежний інститут судових експертиз" справу №906/1097/16 повернуто до суду першої інстанції; ухвала від 10.01.2017р. залишена без виконання, з посиланням на пункт 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень", затвердженої наказом МЮУ від 08.10.1998р. за №53/5 відсутність попередньої оплати вартості судової експертизи.

Відповідач (Орендар) ухилився від попередньої оплати судової експертизи

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 21.02.2017р. поновлено провадження у справі №906/1097/16 та призначено її до розгляду.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Правовідносини, що виникли між сторонами спору є відносинами, що виникли з договору оренди (найму).

Відповідно до частин 1, 2 статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (частина 6 статті 283 ГК України).

Згідно частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами 1, 5 статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Наймач зобов'язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору (частина 1 статті 773 ЦК України).

Предметом даного спору є вимоги Орендодавця про стягнення з Орендаря орендної плати за фактичне користування об'єктами оренди у період квітня - серпня 2016року на загальну суму 606693,75грн., розрахованої Орендодавцем самостійно на підставі отриманих звітів про пробіг транспортних засобів у спірний період з електронної пошти Орендаря за правилами пункту 2.2, пункту 2.3, підпунктів 2.3.1 та 2.3.2 , пункту 2.9, пункту 2.12 та пункту 2.14 договору оренди.

Правило підпункту 2.9.1 та пункту 2.11 для розрахунку орендної плати Орендодавцем не застосовувалось.

Орендар не заперечив факт отримання об'єктів оренди в користування за договором оренди 01 грудня 2015року за відповідну плату та не довів факт їх невикористання (неможливості використання через обставини, за які він не відповідає) у період квітня-серпня 2016року.

Разом з тим, умовами пункту 3.7 договору оренди передбачено наступне правило: протягом періоду фактичної відсутності об'єкту оренди на транспортному засобі Орендар використовує запасне або підмінне колесо з власного запасу, що не призводить до коригування орендної ставки на весь період відсутності об'єкта оренди.

Таким чином, Орендар не звільняється від обов'язку сплати орендної плати Орендодавцю у розмірі, встановленому договором оренди, навіть за наявності обставин невикористання об'єкта оренди.

Як уже зазначалося, договором оренди визначено, що орендна плата не є сталою величною та розраховується кожного місяця за формулою: ОП=ОС х ПТЗ. Показник ПТЗ визначається згідно зі звітом про пробіг об'єкту оренди за місяць, і обов'язок складання цього звіту та надання Орендодавцеві покладено саме на Орендаря у пункті 2.9 договору оренди.

Відповідно, сторони договору не визначили порядок надання/отримання даних щодо місячного пробігу транспортних засобів (об'єкту оренди), при цьому Орендар не визнає належним способом надання звітів про пробіг транспортних засобів у спірний період з власної електронної пошти на електронну пошту Орендодавця www.dalnoboy.com, оскільки вважає, що звіти подано невстановленою особою, та не підписані уповноваженими представниками сторін.

Разом з тим, згідно частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 14 ЦК України закріплене загальне правило: цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що умову пункту 2.9 договору оренди, відповідач (Орендар) погодив за внутрішньою волею та через зовнішнє волевиявлення шляхом підписання договору, відповідно заперечення Орендаря про невідповідність способу чи порядку виконання умови пункту 2.9 Договору оренди є необґрунтованими та безпідставними, оскільки Орендар не довів факт несанкціонованого використання власної електронної пошти невстановленими особами всупереч його волі протягом квітня - серпня 2016року. Крім того, Орендар не довів, у який спосіб невстановлені особи отримали дані про пробіги його транспортних засобів в цей період.

Відповідачем (Орендарем) також проігноровано умову пункту 13.1 договору оренди, яким сторони чітко і недвозначно погодили, що на повідомлення за цим договором , що стосуються оперативної роботи з виконання його умов, не поширюються вимоги щодо їх складання українською мовою та надсилання засобами поштового зв'язку або факсом з підтвердженням засобами поштового зв'язку, або врученням особисто представнику. Орендар не довів, що складання та надіслання Орендодавцю кожного місяця звіту про пробіг об'єкту оренди за місяць не вважається оперативною роботою з виконання умов договору оренди, а тому умова пункту 2.9 договору оренди виконується в один із способів, передбачених пунктом 13.1 цього договору.

Щодо вимоги підпису звіту про пробіг об'єкту оренди за місяць, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Умови пункту 13.2 договору оренди не підлягають застосуванню до повідомлень (документів), які складаються під час оперативної роботи з виконання його умов, оскільки слідує за умовою пункту 13.1 цього Договору.

Звіт про пробіг об'єкту оренди за місяць є за юридичною природою правочином на виконання Договору оренди та вважається вчиненим у письмовій формі, зміст якого зафіксований у електронному документі (частина 3 статті 206, частина 1 статті 207 ЦК України).

Стаття 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачає, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис.

Оскільки, відповідач (Орендар) не довів факт несанкціонованого використання власної електронної пошти , діє презумпція правомірності створення електронного документа юридичною особою.

В свою чергу, Орендодавець прийняв виконання Орендарем умови пункту 2.9 договору оренди у спосіб створення звіту про пробіг об'єкту оренди за місяць у формі електронного документу, і це важливо, оскільки на цій стадії виконання договору оренди саме орендодавець є кредитором, а Орендар - боржником.

Щодо невизнання відповідачем (Орендарем) фактичного надання послуг оренди у період квітня - серпня 2016року через відсутність підписаних уповноваженими особами сторін актів виконаних робіт (наданих послуг) за місяць, як первинних документів, що засвідчують факт господарської операції, встановлено наступне.

Так, пунктом 2.18 договору оренди сторони чітко та недвозначно домовились, що підписують акт виконаних робіт щомісячно виключно після проведення оплати Орендарем.

За відсутності оплати, як це по суті доводить зміст цієї умови договору оренди, відсутні навіть підстави для складання акта виконаних робіт, а не те, що його підписання сторонами. Та обставина, що Орендодавець самостійно в односторонньому порядку щомісяця складав та підписував зі своєї сторони акти виконаних робіт та на їх підставі оформляв податкові накладні оцінюється як вимушена, але правомірна дія, оскільки його майно фактично передане в користування за плату іншій особі, а відтак має місце реальна господарська операція.

Посилання відповідача (Орендаря) на статтю 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" щодо значення та змісту первинних документів, які підтверджують факт здійснення господарської операції є також безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (господарська палата) (постанова від 21.10.2014 у господарській справі №3-146гс14, № в реєстрі 41242791) Законом визначено правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні. Отже, зважаючи на предмет регулювання Закону, невідповідність складених документів його вимогам не спростовує сам факт надання послуг згідно з умовами договорів.

У постанові Верховного Суду України (господарська палата) від 29 квітня 2015 року у справі № 903/679/14 (№ 3-77гс15) додатково наголошено на тому, що відсутність, зокрема, довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Верховний Суд України (адміністративна палата) дотримується усталеної правової позиції про те, що обов'язковою умовою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення таких операцій всіма необхідними документами первинного бухгалтерського обліку. Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування податкового кредиту за відсутності факту придбання товару (постанова від 17.11.2015р. в адміністративній справі 2-а-4242/12/2170, № в реєстрі 54688755).

Враховуючи наведене, судом першої інстанції правомірно відхилено заперечення відповідача (Орендаря) в частині відсутності факту надання Орендодавцем послуг оренди у спірний період за наявності факту (інше при розгляді справи не встановлено) використання об'єктів оренди в цей період лише з формальних підстав відсутності підписаних сторонами актів виконаних робіт (наданих послуг).

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач (Орендодавець) визначив розмір щомісячної орендної плати виходячи із формули, погодженої Сторонами у пункті 2.2. Договору оренди, а саме: ОП=ОСхПТЗ, з використанням звітів Орендаря про пробіг об'єкту оренди за спірний період а не за березень 2016року, на що мав право за умовою п. п. 2.9.1 цього Договору.

Розрахунок пробігу ТЗ визначено за період з 01.04.16-30.04.16 на суму 132 399,79грн., з 01.05.16-31.05.16р. на суму 96 489,89грн., з 01.06.16-30.06.16р. на суму 156 139,18грн., з 01.07.16-31.07.16р. на суму 155 786,09грн., з 01.08.16-31.08.16р. на суму 65 408,82грн. з використанням умов пунктів 2.3, 2.12 та 2.14 договору оренди.

Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином не допускаються (частина 7 статті 193 ГК України)

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи наведені обставини справи, норми чинного законодавства що регулюють спірні правовідносини, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що подані позивачем докази в обґрунтування та підтвердження заявлених позовних вимог в частині стягнення боргу за оренду майна в сумі 606 693,75грн., внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань по договору оренди №940/2015 від 01.12.2015р. є обґрунтованими та доведеними допустимими засобами доказування.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу підлягають задоволенню.

Висновок місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу за затримку платежів (пункт 8.3 договору) в сумі 60669,37грн. є також правомірним, оскільки відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Як уже зазначалося вище, сторони визнали, що достроково розірвали договір оренди - 01 вересня 2016року, а відтак умова пункту 8.3 цього договору застосуванню не підлягає.

Щодо клопотання відповідача від 14.03.2017р. про припинення провадження у справі на підставі частини 5 статті 80 ГПК України з підстав наявності третейського застереження, викладеного в пункті 11.2. розділу 11 договору оренди та аналогічних доводів апеляційної скарги відповідача щодо припинення провадження у справі, апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 12 ГПК України підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду (арбітражу), крім окремих категорій спорів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008р. (справа про завдання третейського суду) Конституційний суд визначив, що гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України) (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 N 6-50цс12).

Таким чином, звернення до третейського суду (арбітражу) - це право, а не обов'язок сторони (стаття 12 ГПК), яке реалізовується у встановленому порядку.

Позивач (Орендодавець) не скористався правом звернення до третейського суду для вирішення цього спору, і це його право. Право звернення Орендодавця з цим позовом до господарського суду третейська угода (третейське застереження) обмежувати не може, так само як і будь-яка інша угода, оскільки угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною (частина 3 статті 1 ГПК України).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.

Пунктом 4.2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. розяснено, що у випадку, якщо відповідач з посиланням на згадану угоду, яка є чинною, не визнавалася недійсною і може бути виконана, наполягає на вирішенні спору саме третейським судом, господарський суд має припинити провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 80 ГПК України.

Разом з тим, розяснення ВГСУ у постановах пленуму мають рекомендаційний характер і не можуть розглядатися як документи, якими господарський суд обовязково повинен керуватися, натомість, відповідно до нової редакції статті 129 Конституції України, здійснюючи правосуддя, суддя керується насамперед верховенством права.

Для застосування пункту 5 частини 1 статті 80 ГПК України на цій стадії судового розгляду спору та після вжитих з 10.11.2016р. судом заходів щодо повного, всебічного та об'єктивного встановлення всіх обставин спору, самої лише третейської угоди (третейського застереження) та бажання лише однієї сторони для її врахування, недостатньо.

Враховуючи наведене, не доцільно надавати оцінку лише доводам відповідача (Орендаря) про автономний характер третейського застереження у договорі оренди, який сторони розірвали з 01.09.2016р.

Частиною 1 статті 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 02.11.2004 № 15-рп/2004). Тому, в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2 статті 3 Закону України "Про третейські суди", є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною 5 статті 55 Конституції України.

Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (стаття 125 Конституції України).

Отже, з аналізу положень Закону України "Про третейські суди" випливає, що третейські суди є недержавними незалежними органами захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Згідно частини 1 статті 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Враховуючи викладене, у сторін існує правова можливість, а не обов'язок на звернення до третейського суду. Для такого звернення, необхідна наявність волі обох сторін (тобто наявність угоди про передачу даного (саме цього) спору на розгляд третейського суду. Лише за наявності волі обох сторін про розгляд спору третейським судом, оформленої відповідним зверненням до суду, господарський суд зобов'язаний припинити провадження у справі. Проте, така заява надійшла лише від відповідача, а позивач у свою чергу проти припинення провадження у справі заперечує. За відсутності волі на звернення до третейського суду у позивача чинне законодавство України не позбавляє його права на вирішення спору господарським судом. Згідно статті 1 ГПК України юридичним та фізичним особам гарантовано право на звернення до господарського суду, згідно із встановленою підвідомчістю справ.

З урахуванням наведеного, за наявності спору, який підсудний господарському суду, а також за наявності заперечень позивача щодо розгляду даного спору третейський судом, господарський суд не вправі відмовити особі в розгляді позовної заяви, оскільки це є обмеженням права особи на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації") щодо реалізації права на справедливий суд (пункт 1 статті 6 Конвенції): "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res- принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Отже, здійснення судочинства має на меті досягнення певного правового висновку або результату, на який сподіваються учасники спору, звертаючись до суду. Тобто, вирішуючи спір суди мають зважати не лише на правомірність того чи іншого висновку, але й на результат такого розгляду.

Окрім того, за змістом частини другої статті 35 ГПК та частини десятої статті 38 Закону України "Про третейські суди" обставини, встановлені рішенням третейського суду, не мають преюдиціального значення для господарського суду, в тому числі і у розгляді ним справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у третейському провадженні.

Враховуючи наведені норми Закону, судову практику та правові позиції ВСУ щодо третейського застереження визначеного сторонами договору, договір оренди №940/2015 від 01.12.2015р., який розірваний сторонами у даній справі, твердження та доводи відповідача щодо припинення провадження у даній справі на підставі частини 5 статті 80 ГПК України з підстав наявності третейського застереження, викладеного в пункті 11.2. розділу 11 договору оренди є безпідставними.

Безпідставне покликання представника відповідача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права - не застосування третейського застереження, викладеного у пункті 11.2 Договору спростовується ще і тією обставиною, що сторони розірвали Договір з 01.09.16р. Про це представники сторін у судовому засіданні наголошували не один раз, і про цю обставину суд апеляційної інстанції зазначав у даній постанові неодноразово.

Відповідно до пункту 2 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

На момент звернення до господарського суду (08.11.2016р.) усі зобов'язання за Договором припинилися, у тому числі дія пункту 11.2 Договору.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин, враховуючи норми чинного законодавства, наявні матеріали справи, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача лише суми основного боргу в розмірі 606 693,75грн. та про відмову у позові в частині стягнення 60669,37грн. штрафу.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі є безпідставними, необґрунтованими, оскільки вони спростовуються вищевикладеними обставинами та зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 підприємства "Вікінг" від 13.04.2017р. до задоволення не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 підприємства "Вікінг" від 13.04.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 04 квітня 2017 року у справі №906/1097/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №906/1097/16 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Демянчук Ю.Г.

Суддя Крейбух О.Г.