ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. Справа № 914/146/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Марка Р.І

суддів Желіка М.Б.

ОСОБА_1

за участю представників:

від позивача: не зявився;;

від відповідача: ОСОБА_2;

від третьої особи -1: не зявився;

від третьої особи-2: не зявився;

від третьої особи-3: ОСОБА_3;

розглянувши апеляційну скаргу Представництва Американського Обєднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу та Благодійної організації Єврейське відродження, б/н від 10.04.2017р. (вх. № 01-05/1765/17 від 13.04.17)

на рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2017р.

у справі № 914/146/17, суддя Юркевич М.В.

за позовом: Представництва Американського Обєднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу та Благодійної організації Єврейське відродження, м. Львів

до відповідача: Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства, м. Жидачів Львівської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору-1: Виконавчого комітету Жидачівської міської ради, м. Жидачів Львівської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору-2: Жидачівської міської ради Львівської області, м. Жидачів Львівської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору-3: Жидачівської районної ради, м. Жидачів Львівської області

про: зобовязання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.03.2017р. в задоволенні позовних вимог Представництва Американського Обєднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу та Благодійної організації Єврейське відродження до Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Виконавчого комітету Жидачівської міської ради, Жидачівської міської ради Львівської області та Жидачівської районної ради про зобовязання вчинити дії відмовлено.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 28.03.2017р. у справі № 914/146/17, позивачі звернулися до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 10.04.2017р. (вх. № 01-05/1765/17 від 13.04.17), в якій просять рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2017р. у даній справі скасувати, з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та неповного зясування фактичних обставин, що мають значення у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

В апеляційній скарзі скаржник стверджує, що висновки суду першої інстанції, що перешкоджають виконанню договору є передчасними, оскільки гаражі, які є предметом спору не належать та не передані в користування жодній особі, що підтверджено листом Жидачівської міської ради від 13.02.2017р. на інформаційний запит Окрім того, доказів реєстрації права власності на спірні гаражі жодний з учасників справи не надав, відповідно потреби у врегулюванні відносин з невизначеними власниками немає.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями КП Документообіг господарських судів, 13.04.2017р. справу за № 914/146/17 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Желіка М.Б. та Костів Т.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 18.04.2017р. апеляційну скаргу Представництва Американського Обєднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу та Благодійної організації Єврейське відродження, б/н від 10.04.2017р. прийнято до провадження та справу призначено до розгляду на 15.05.2017р.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2017р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні від 15.05.2017 р. представники відповідача та третьої особи -3 надали пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Окрім того, від апелянта на адресу суду надійшла заява, про розгляд даної справи без участі представника Представництва Американського Обєднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу та Благодійної організації Єврейське відродження, також зазначили, що вимоги апеляційної скарги підтримують та просять задоволити апеляційну скаргу.

Позивач та треті особи-1,2 участі своїх уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представників позивача та третіх осіб 1,2.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 15.05.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи-3, які підтримали свої позиції, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Рішенням виконавчого комітету Жидачівської міської ради Львівської області від 15.05.2003р. №138 Про знос гаражів на староєврейському кладовищі зобовязано власників та користувачів гаражів, що знаходяться по вул. Загіря, 2 в м. Жидачеві провести їх знесення.

Враховуючи дане рішення, 07.04.2011р. між Благодійною організацією Єврейське відродження (позивачем) та Жидачівським міським виробничим управлінням комунального господарства (відповідачем) було укладено договір про надання послуг, за умовами якого, відповідач зобовязується за завданням замовника протягом визначеного терміну провести демонтаж існуючих гаражів №14-23 по вул. Загіря, 2 в м. Жидачеві за кошти позивача.

Відповідно до п. 3.1 договору, вартість договору складає 20 000,00 грн., з яких 50% оплачується замовником як авансовий платіж, а решта 50% після підписання акту виконаних робіт.

Відтак, позивачем було проведено передоплату у розмірі 10 000,00 грн., про що свідчить долучене до матеріалів справи платіжне доручення від 05.05.2011р.

Як вказує позивач, відповідачем не вчинено жодних дій на виконання вказаного договору, демонтажу гаражів не здійснено, а коштів в якості передоплати не повернуто.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про спонукання відповідача до виконання договору про надання послуг щодо проведення демонтажу існуючих гаражів №14-23 по вул. Загіря, 2 в м. Жидачеві Львівської області.

Оцінивши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи, між Представництвом Американського Обєднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу та Благодійною організацєю Єврейське відродження, м. Львів та Жидачівським міським виробничим управлінням комунального господарства, м. Жидачів Львівської області було укладено договір про надання послуг від 07.04.2011р. Судом встановлено, що даний договір був укладений сторонами по справі на виконання Рішення виконавчого комітету Жидачівської міської ради Львівської області від 15.05.2003р. №138 Про знос гаражів на староєврейському кладовищі, яким зобовязано їх власників та користувачів провести демонтаж.

Як правомірно зазначив місцевий господарський суд, в вищенаведеному рішенні Жидачівська міська рада зобовязала безпосередньо власників та користувачів здійснити демонтаж своїх гаражів, які знаходяться на території староєврейського кладовища.

Однак, укладений між сторонами договір передбачає демонтаж гаражів не власниками, а третьою особою, про яку у спірному рішенні міської ради не згадується.

Відтак, колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, що позивач, через невиконання добровільно власниками та користувачами гаражів рішення міської ради стосовно їх знесення, укладає договір про демонтаж із відповідачем без відома та поза волею самих власників обєктів нерухомості. Тобто, питання знесення обєктів, які перебувають на праві власності та які підлягають знесенню позивачем не врегульовано, що потягло за собою унеможливлення виконання відповідачем договору в частині проведення демонтажу гаражів.

Окрім того, в рішенні, на яке позивач покликається, як на підставу для укладення договору з відповідачем про надання послуг по демонтажу, зокрема, в п. 2 зазначається про необхідність проведення іудейською громадою відшкодування громадянам власникам гаражів, що підлягають до знесення. Однак, як вбачається з матеріалів справи та правомірно встановлено судом, вищезазначених дій з боку позивача здійснено не було, з власниками та користувачами гаражів жодних погоджень чи відшкодувань не проведено.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 317 Цивільного кодексу України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 3 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що примусове відчуження обєктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в поряду, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього кодексу.

Враховуючи вищенаведене, необхідно зазначити, що укладення спірного договору з відповідачем та його подальше виконання є неможливим без вирішення питання по обєктах знесення безпосередньо із законними власниками та користувачами таких гаражів.

Окрім того, як правомірно зазначив суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували та визначали конкретні межі кладовища на якому знаходяться гаражі, що підлягають демонтажу. Позивач, зазначивши номера гаражів (14-23) не навів жодних аргументів в підтвердження їх місцезнаходження в межах такого кладовища.

Також, спосіб захисту, який застосовано у даній справі позивачем про спонукання відповідача до виконання договору про надання послуг щодо проведення демонтажу існуючих спірних гаражів, за таких обставин є неефективним та таким, що не може захистити права та інтереси позивача. Оскільки, враховуючи наведене, позивачу необхідно звернутися за захистом своїх прав до безпосередніх власників та користувачів таких гаражів з вимогою про примусове виконання згаданого рішення міської ради. Крім того, цим же рішенням саме їх зобовязано добровільно провести демонтаж обєктів, які перебувають у їх власності.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Львівської області, що відповідач не має ані правових ані будь-яких інших підстав для примусового знесення гаражів, які є у власності та користуванні третіх осіб.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням сесії Жидачівської районної ради від 10.04.2003р. №93, гаражі, які розташовані в м. Жидачеві по вул. Загіря, 2 прийнято у власність районної ради та взято на баланс 9 гаражів, мойку та котельню загальною площею 2809 кв.м.

Отже, місцевий господарський суд правомірно встановив, що відповідач по даній справі не може бути уповноважений, навіть за умови укладення окремого договору про надання послуг з позивачем, на проведення примусового демонтажу обєктів права власності третіх осіб, яка охороняється законом.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає відмову в задоволенні позовних вимог правомірною, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відмови в клопотанні позивача про зупинення провадження у даній справі до закінчення розгляду повязаної з нею іншої справи, яка розглядається господарським судом, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Зокрема, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати, як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду справи. Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог тощо.

Враховуючи вищенаведене, необхідно зазначити, що місцевий господарський суд правомірно зазначив, що беручи до уваги неповязаність двох господарських справ їх предметами розгляду справи, слід відмовити в заявленому клопотанні про зупинення розгляду справи.

Також, судова колегія вважає за необхідне зазначити, щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, як таке не підлягає до задоволення, оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові по суті, тому строк позовної давності не підлягає застосуванню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Скаржник не надав доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні місцевого господарського суду у даній справі.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2017р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Представництва Американського Обєднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу та Благодійної організації Єврейське відродження, б/н від 10.04.2017р. (вх. № 01-05/1765/17 від 13.04.17) залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 28.03.2017р. в справі за номером 914/146/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 18.05.2017 р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.