КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2017 р. Справа№ 910/27766/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Коротун О.М.

за участю представників сторін:

від позивача : не з'явився;

від відповідача : не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2016 року

у справі № 910/27766/15 (суддя : Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Аметрін ФК"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Аметрін ФК" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (далі - відповідач ) про стягнення 28139,76 грн страхового відшкодування.

Позовні вимоги мотивовано невиконанням відповідачем своїх обов'язків зі сплати регламентної виплати, як страховиком за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2107-14-00360 від 11.08.2014 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2016 року у справі № 910/27766/15 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Аметрін ФК" грошові кошти 26 780,01 грн. (двадцять шість тисяч сімсот вісімдесят гривень 01 копійка) страхового відшкодування, 1 159,14 грн. (одна тисяча сто п'ятдесят дев'ять гривень 14 копійок) судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково на суму 4161,14 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема судом першої інстанції невірно було застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Крім того, скаржник вказав, що у виплаті страхового відшкодування відмовлено на підставі п. 12.3. Договору, оскільки заявлені пошкодження автомобіля Фольцваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, а саме порогу (коробу) задніх правих дверей з лівої сторони, мали місце до укладення договору страхування, та помилково не були зафіксовані в Акті огляду транспортного засобу, а тому позовні вимоги визнає в частині стягнення 4161,14 грн страхового відшкодування.

Також, скаржник зазначив, що судом першої інстанції було невірно визначена сума франшизи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" було прийнято до провадження.

Розгляд справи здійснювався різними колегіями суддів та неодноразово відкладався на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача до суду надійшло клопотання про призначення додаткової автотоварознавчої експертизи, яке не підлягає задоволенню як необґрунтоване та безпідставне.

Відповідно до ч. 3 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України у випадках недостатньої ясності чи неповноти висновку судового експерта господарський суд може призначити додаткову судову експертизу.

Відповідно до пункту 15.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" додаткова експертиза призначається судом після розгляду ним висновку первинної експертизи, якщо виявиться, що усунути неповноту або неясність висновку в судовому засіданні шляхом заслуховування експерта неможливо.

Висновок експерта визнається неповним, якщо досліджено не всі надані йому об'єкти або не дано вичерпних відповідей на всі поставлені перед експертом питання.

Висновок експерта визнається неясним, якщо він викладений нечітко або носить непевний, неконкретний характер.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, Київський апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що висновок судового експерта №07/09 від 07.09.2016 року є повним та ясним, і потреби у проведенні додаткової експертизи немає, а матеріали справи місять достатньо відповідних доказів для винесення правомірного рішення.

Крім того, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Отже, Київський апеляційний господарський суд зазначає, що розумність тривалості провадження по судовій справі повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору. Відповідно до аналізу приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні суди.

Так, клопотання скаржника про призначення додаткової автотоварознавчої експертизи відхиляється судом апеляційної інстанції, оскільки її призначення призведе лише до затягування розгляду справи, що є неприпустимим.

Представник позивача у судове засідання 06.04.2017 року не з'явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 21.03.2017 року на відповідну адресу.

Пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 встановлює, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, враховуючи, що судом явка уповноважених представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, позивач не скористався належними йому процесуальними правами приймати участь в судовому засіданні 11.05.2017 року, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

11.08.2014 року між позивачем (страховик) та відповідачем (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2107-14-00360 (далі - договір), відповідно до умов якого страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити на умовах цього договору страхову виплату страхувальнику або вигодонабувачу, визначеному у договорі страхування страхувальником, а страхувальник зобов'язується сплатити страхову премію у визначені терміни та виконувати інші умови договору.

Згідно розділу 1 договору предметом останнього є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем марки "Фольцваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до п. 9.4.4. договору обов'язок страховика виплатити у разі настання страхового випадку страхове відшкодування згідно умов договору.

У розмір страхового відшкодування по КАСКО не включаються витрати на ремонт пошкоджених частин транспортного засобу, які мали пошкодження в момент укладання Договору та були зазначені в Акті огляду транспортного засобу, а також тих пошкоджень, за якими було виплачено страхове відшкодування або відмовлено у виплаті, та на дату страхового випадку такі порушення не були усунені і факт усунення таких пошкоджень не був зафіксований в Акті огляду транспортного засобу (п. 12.3. договору).

Актом огляду автомобіля Фольцваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 від 11.08.2014 року, складеним відповідачем, встановлено відсутність пошкоджень зазначеного транспортного засобу на момент укладення договору страхування.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що заявлені пошкодження автомобіля Фольцваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, мали місце до укладення договору страхування, та помилково не були зафіксовані в Акті огляду транспортного засобу, оскільки зазначене не підтверджується беззаперечно належними та допустимими доказами, подані апелянтом документи та обгрунтування не спростовують висновки викладені в оскаржуваному рішенні та не можуть слугувати підставою для його скасування.

Згідно з п. 9.3.2. договору страховик має право проводити страхове розслідування з приводу перевірки наданої позивачем інформації і документів стосовно транспортного засобу, факту і обставин настання страхового випадку, розміру завданих збитків та виконання позивачем обов'язків за договором, робити запити до уповноважених органів відносно причин, обставин та наслідків страхового випадку.

Відповідно до п. 5.1. договору франшиза зазначається в частині 1 Договору, і "по іншим ризикам" становить 2%.

Строк дії договору встановлено з 12.08.2014 року до 11.08.2015 року.

Відповідно до п. 2.2.2. договору втрата, знищення або пошкодження застрахованого транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди є страховим випадком.

Як зазначає позивач, відповідний страховий випадок настав 15.07.2015 року в м. Харкові по вул. Героїв Сталінграду, 23/1, коли водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем "Фольцваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, при виїзді з двору, пропускаючи зустрічний автомобіль, не помітив кут бардюрного каменю, внаслідок чого здійснив на нього наїзд правим нижнім коробом.

За наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди відповідачем листами № 281 від 05.08.2015 року та №317/1 від 23.09.2015 року було відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що відповідачем не виконано умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2107-14-00360 від 11.08.2014 року щодо виплати страхового відшкодування.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до п. 1 ст. 352 Господарського кодексу України страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб'єктів господарювання (страховиків), пов'язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.

Предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування) (ст. 980 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування" страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно п.п. 2, 3 ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику; при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування" страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно п. 36.2 ст. 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний, зокрема у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Відповідності до ст. 991 Цивільного кодексу України, підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування можуть бути передбачені даною статтею випадки, а також інші випадки, встановлені законом або передбачені укладеним між сторонами договором страхування.

Виключні підстави для відмови у виплаті страхових сум (страхового відшкодування) встановлені ст. 26 Закону України "Про страхування ", зокрема, підставою для відмови страховика у виплаті страхових сум (страхового відшкодування) є:

- навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на дії, пов'язані з виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, в стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації. Кваліфікація дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, встановлюється відповідно до чинного законодавства України;

- вчинення страхувальником - фізичною особою або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку;

- подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку;

- отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні;

- несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків;

- інші випадки, передбачені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 990 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Висновком судової автотоварознавчої експертизи (складений ТОВ "Агенція Судових Експертиз") розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля "Фольцваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, з урахуванням фізичного зносу, внаслідок ДТП, що мала місце 15.07.2015 року, складає 27 326,54 грн.

Відповідно до листа Верховного суду України від 19.07.2011 року "Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування" визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди у разі виникнення спору щодо визначення розміру заподіяної шкоди, як правило, виходять із фактичної (реальної) суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Згідно ст. 9 Закону України "Про страхування" франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що судовою автотоварознавчою експертизою встановлено розмір матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, в розмірі 27 326,54 грн., з урахуванням положень ст. 988 Цивільного кодексу України, ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", те, що Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2107-14-00360 від 11.08.2014 року встановлено франшизу в розмірі - 2%, сума страхового відшкодування, яка підлягає виплаті відповідачем за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації транспортного засобу "Фольцваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 26 780,01 грн. з розрахунку 27326,54 (розмір матеріального збитку) - 546,53 грн. (2% франшиза)

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що судом першої інстанції було невірно визначена сума франшизи.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що судом першої інстанції до спірних правовідносин невірно було застосовано Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки його помилкове цитування не призвело до прийняття невірного рішення.

Таким чином, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2016 року у справі №910/127766/5 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2016 року у справі №910/27766/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/27766/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

О.М. Коротун