ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. Справа № 914/3092/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

від відповідача: ОСОБА_3 (представник за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Поліал-Інжиніринг №20 від 27.02.2017 року

на рішення господарського суду Львівської області від 07.02.2017року (суддя Мороз Н.)

у справі № 914/3092/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Поліал-інжиніринг, м. Київ

до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю Червоноградський завод металоконструкцій, м. Червоноград, Львівської області

про стягнення 389 529,84 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 07.02.2017року у справі № 914/3092/16 у позові Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) Поліал-інжиніринг, м. Київ, до Товариства з додатковою відповідальністю (ОСОБА_4) Червоноградський завод металоконструкцій, м.Червоноград, Львівської області, про стягнення 389 529,84 грн. - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що матеріалами справи спростовується факт безпідставного та помилкового перерахування коштів в розмірі 389529,84 грн., оскільки згідно платіжного доручення №1497 від 05.09.2016р. та платіжного доручення №1608 від 28.09.2016р. в графі Призначення платежу вказано оплата товарів згд. рах. №609 від 02.09.16., у т.ч. ПДВ 20%. Як вбачається з наведеного, правовою підставою перерахування коштів позивачем відповідачу у даному випадку був рахунок фактура №СФ-000609 від 02.09.2016р., відтак, ці кошти не можуть вважатися майном, набутим відповідачем без достатньої правової підстави, що виключає застосування до спірних правовідносин норм ст.1212 ЦК України. Також суд зазначає, що доказів звернення позивача до банківської установи про помилкове перерахування коштів, суду не надано. Крім того, відповідачем долучено до матеріалів справи податкову накладну №18 від 05.09.2016р. на суму 194764,92 грн. та №166 від 28.09.2016р. на суму 194764, 92 грн., які включені та зареєстровані в єдиному реєстрі податкових накладних, що додатково свідчить про вчинення правочину, спрямованого на виконання відповідачем зобовязання та настання його правових наслідків.

В апеляційній скарзі позивач просить дане рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задоволити, мотивуючи це тим, що рахунок за своїми ознаками не відповідає ознакам первинного документа, а носить лише інформаційний характер, не визначає вид договірних зобовязань. Наголошує, що ані договір, ані специфікація ним не підписувалася та не погоджувалася, що не спростовується відповідачем. А отже, у випадку непогодження основного документа, не може бути погодження похідного документа. Щодо товарно -транспортної накладної, то слід вказати, що згідно п.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху її переміщення, а також для розрахунків. Крім того, на товарно-транспортній накладній, що є в матеріалах справи, відсутні підписи співробітників позивача, печатка позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити рішення господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи це тим, що дії та поведінка сторін свідчили про досягнення між сторонами відповідних домовленостей, договірні зобовязання були виконані належним чином, і сторони бажали досягнути взаємовигідного господарського інтересу.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що ТзОВ ПОЛІАЛ-ІНЖИНІРИНГ (позивач) перераховало на рахунок відповідача ОСОБА_4 Червоноградський завод металоконструкцій грошові кошти в загальній сумі 389529,84 грн., згідно платіжного доручення від 05.09.2016р. №1497 на суму 194764,92 грн. та платіжного доручення від 28.09.2016р. №1608 на суму 194764,92грн. з призначенням платежу оплата товарів згідно рахунку №609 від 02.09.2016р.

Надалі, позивач звернувся до відповідача з претензією-вимогою від 21.10.2016р. №166 про сплату та перерахування не пізніше 7 днів з дати її отримання грошових коштів в сумі 389529,84 грн., які, як вважає позивач, ТДВ Червоноградський завод металоконструкцій набуло та зберігає без достатньої правової підстави, посилаючись на норми ст.1212 ЦК України (а.с. 13-16).

Листом відповіддю від 08.11.2016р. №615 відповідач повідомив, що для взаємовигідного господарського інтересу сторін, відповідач виготовив та передав позивачу металоконструкції решітковий настил (товар) на загальну суму 389529,84 грн. за видатковими накладними №РН-1129 від 30.09.2016р. на суму 176097, 72 грн. та №РН-1144 від 04.10.2016р. на суму 213432,12 грн. При цьому, згідно платіжних доручень в графі призначення платежу зазначено рахунок №СФ-0000609 від 02.09.2016р., в якому міститься посилання на договір №79 від 02.09.2016р. та специфікацію до даного договору №1 від 02.09.2016р. Проте, договір №79 від 02.09.2016р. та специфікація до нього не були акцептовані позивачем, а номенклатура товару зазначеного в рахунку, який було оплачено позивачем повністю, співпадає з номенклатурою товару та умовами (строком) проплати, які визначені специфікацією №1 від 02.09.2016р. Відтак, вважав, що між сторонами існували договірні зобовязання, умови яких регулювались чинним законодавством України.

Предметом позову є вимога про стягнення з відповідача 389 529,84 грн.

Фактична підстава позову, на думку позивача, - відсутність належним чином оформлених договірних відносин, які б створювали підстави для перерахунку коштів, та на підставі яких відповідач отримав грошові кошти в сумі 389529,84 грн. Відтак, як вважає позивач, відповідач набув кошти без будь-якої правової підстави, а тому нормативна підстава позову згідно позовної заяви ст. 1212 ЦК України. Разом з тим, позивач також посилається на ст.ст. 525,526,530 ЦК України, що регулюють належність виконання зобовязань.

Загальні підстави для виникнення відносин у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вказаною нормою передбачено, зокрема, що обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відносини з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. (Даний правовий висновок викладений в Постанові Верховного суду України від 03.06.2015р. у справі № 6-100 цс15).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Набуття однією зі сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не може вважатися безпідставним.

Отже, у предмет доказування у даній справі входить доведення наявності чи відсутності правової підстави для набуття відповідачем отриманої спірної суми коштів.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязання вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Однією з підстав виникнення зобовязань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1. ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст.205 ЦК України).

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до вимог ч.1. ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів

У відповідності до ч.1 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Форма договору сторонами визначається на власний розсуд (усна, письмова), недотримання письмової форми не тягне недійсності такого договору.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, між сторонами не було досягнуто згоди щодо укладення договору № 79 від 02.09.2016 року у формі єдиного письмового документу, та підписання специфікації № 1 від 02.09.2016р. до договору № 79 від 02.09.2016р.

Разом з тим, договірні правовідносини між сторонами можуть виникати і з інших підстав, передбачених законодавством, а також допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб.

Так, згідно платіжного доручення №1497 від 05.09.2016р. та платіжного доручення №1608 від 28.09.2016р., на підставі яких сукупно було перераховано спірні кошти позивачем відповідачу, в графі Призначення платежу вказано оплата товарів згд. рах. №609 від 02.09.16. у т. ч. ПДВ 20%.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було виставлено позивачу рахунок фактуру № СФ- 0000609 від 02.09.2016 року на суму 389 529,84 грн., розмір якої чітко співпадає із розміром оплачених позивачем на підставі вищезазначених платіжних доручень коштів. В матеріалах справи також наявна копія замовлення від 06.09.2016р. №2/ОЦ/У/907 на суму 389 529,84 грн.

Крім того, відповідачем долучено до матеріалів справи податкову накладну №18 від 05.09.2016р. на суму 194764,92 грн. та №166 від 28.09.2016р. на суму 194764, 92 грн., які включені та зареєстровані в єдиному реєстрі податкових накладних, що додатково свідчить про вчинення правочину, спрямованого на виконання відповідачем зобовязання та настання його правових наслідків.

Також, як пояснено представниками сторін, між сторонами не існувало будь яких інших господарських правовідносин та домовленостей у спірний період.

Також доказів звернення позивача до банківської установи про помилкове перерахування коштів, судам не надано.

В матеріалах справи наявні копії креслень металевих конструкцій (КМ) та (КМД) центрального складу-корпусу 116 оптового аптечного складу по вул. Бориспільській, 9 Ж в м. Київ, які скеровувались позивачем та розроблялись відповідачем для виготовлення на їх основі решіткового настилу. Суд звертає увагу та враховує, що номенклатура (асортимент), зазначена в розробленій відповідачем схемі розміщення металоконструкцій (КМД), а також номенклатура, кількість товару та сума зазначена в замовленні, співпадає з кількістю, переліком та вартістю товару зазначеного в рахунку фактурі №СФ-000609 від 02.09.2016р., який виставлений відповідачем та оплачений позивачем повністю.

Також, у матеріалах справи наявна копія товаро-транспортної накладної № 3143 від 04 жовтня 2016 року (а.с. 108), з якої вбачається отримання позивачем вантажоодержувачем товару (решітковий настил, сходинки) від вантажовідправника ТДВ «Червоноградський завод металоконструкцій» під розписку особою ОСОБА_5, на суму 213 432,12 грн., пункт розвантаження м.Київ, вул. Бориспільська, 9ж, назва товару співпадає з назвою та специфікаціями товару, передбаченого у рахунку, на підставі якого позивачем оплачено спірні кошти.

Заперечення щодо неналежності та неавтентичності підпису фізичної особи на документі, а у даному випадку на товаро-транспортній накладній, повинні доказуватися у встановленому процесуальним законом порядку, зокрема, шляхом проведення почеркознавчої експертизи тощо.

Крім того, у матеріалах справи наявна копія Довіреності № 130 від 28 вересня 2016 року, видана на ОСОБА_5 на отримання від ТДВ «Червоноградський завод металоконструкцій» цінностей за рахунком фактурою № 609 від 02.09.2016 року, найменування цінностей решітковий настил, підписана керівником підприємства ТОВ «ОСОБА_6 - Інжиніринг» ОСОБА_6В, що є підписантом та керівником ТОВ «Поліал- Інжиніринг» згідно витягу з ЄДРЮОФОП.

У матеріалах справи наявна нотаріально засвідчена заява фізичної особи ОСОБА_5, однак господарський суд не бере таку до уваги як доказ, оскільки зазначена фізична особа не є стороною у справі, крім того, згідно Закону України «Про нотаріат» нотаріус засвідчує справжність підпису та посвідчує правочини, а не відповідність дійсності змісту односторонніх письмових пояснень фізичної особи.

Отже, все вищенаведене спростовує твердження позивача про відсутність договірних відносин між сторонами та відсутність господарських операцій між сторонами. Системний аналіз доказів у справі свідчить про наявність домовленостей між сторонами щодо виготовлення певного виду товару. Наявність вищезазначених письмових доказів підтверджує волю сторін на досягнення домовленості щодо співпраці для задоволення спільного господарського інтересу.

Установивши у справі, яка переглядається, наявність у сторін договірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

При цьому, слід звернути увагу, що факт належної поставки (передачі) відповідачем товару та отримання його позивачем за видатковими накладними №РН-1129 від 30.09.2016р. на суму 176097, 72 грн. та №РН-1144 від 04.10.2016р. на суму 213432,12 грн. не входить в предмет дослідження даного спору, оскільки позивач як на підставу заявлених позовних вимог посилається на положення ст.1212 ЦК України, а саме безпідставне перерахування та збереження коштів.

Суд першої інстанції зазначає, що правовою підставою перерахування коштів позивачем відповідачу у даному випадку був рахунок фактура №СФ-000609 від 02.09.2016р., відтак, ці кошти не можуть вважатися майном, набутим відповідачем без достатньої правової підстави, що виключає застосування до спірних правовідносин норм ст. 1212 ЦК України.

Проте, апеляційний суд уточнює, що сам рахунок - фактура не може бути правовою підставою перерахування коштів у даному випадку як оплати за товар, а правовою підставою є саме ті відносини, що склалися між сторонами, про що свідчать їх взаємні дії та докази в матеріалах справи в сукупності.

Щодо електронної переписки сторін, копій електронних листів від 16.08.2016 року, 22.08.2016 року, 25.08.2016 року, то апеляційний суд вважає, що з електронного листування сторін не випливає остаточної та однозначної узгодженості щодо умов договору чи будь яких інших домовленостей, чітко не ідентифіковано представника сторони позивача, не доведено, що вказані в електронних документах реквізити сторін є дійсними та відповідають офіційним реквізитам сторін, незрозумілим є найменування відправника чи одержувача під іменем «Александр З» на електронну адресу з доменом «gmail.com» тощо. (Аналогічні висновки зроблені Вищим господарським судом у постановах Вищого господарського суду України від 22.09.2016 року справа № 910/30056/15; від 27.07.2016 року справа № 914/3549/15; 17.01.2017 року у справі № 924/473/16).

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 07.02.2017року у справі № 914/3092/16 - залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Поліал-Інжиніринг №20 від 27.02.2017 року без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 19.05.2017 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1