РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2017Справа №910/6803/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УПК-Європлюс»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Техінвестпостач»

Про стягнення 328 469,15 грн,

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Павленко Я.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УПК-Європлюс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техінвестпостач» про стягнення 328 469,15 грн заборгованості за договором поставки №2711-14-1 від 27.11.2014, з яких: 188 368,00 грн - основного боргу, 126 941,19 грн - інфляційних втрат, 13 159,96 грн - 3% річних.

Ухвалою суду від 26.04.2017 було порушено провадження у справі № 910/6803/17 та призначено її до розгляду на 19.05.2017.

17.05.2017 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

В судовому засіданні 19.05.2017 представник позивача надав усні пояснення відповідно до яких позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 19.05.2017 не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні 19.05.2017 на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «УПК-Європлюс» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техінвестпостач» (покупець, відповідач) був укладений договір поставки №2711-14-1, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити стальне вагонне лиття (продукція), на умовах даного договору.

Відповідно до п. 1.2, 3.1 договору, найменування, кількість та ціна продукції погоджується сторонами в специфікаціях (додатках), які є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно п. 4.1 договору, оплата за продукцію здійснюється шляхом 100% передоплати, а саме, шляхом перерахування 100% грошових коштів за продукцію на поточний рахунок постачальника, якщо інше не передбачено специфікацією.

Специфікаціями №1, №2 (додатки №1, №2) до договору, сторони погодили найменування, кількість та вартість продукції.

Пунктом 3 специфікацій, сторони погодили строк поставки продукції до 23.12.2014.

На виконання умов договору №2711-14-1 від 27.11.2014, позивач поставив відповідачу продукцію на суму 715 368,00 грн, що підтверджується актами приймання-передачі: №Л003441 від 22.12.2014, №Л003442 від 22.12.2014 та видатковими накладними №3441 від 22.12.2014, №3442 від 22.12.2014.

Проте, відповідач здійснив оплату, поставленого позивачем товару, частково на суму 527 000,00 грн, в зв'язку з чим його заборгованість становить 188 368,00 грн.

Надіслана позивачем вимога №76 від 13.03.2017, залишена відповідачем без задоволення, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

З матеріалів справи вбачається, що, на виконання умов договору поставки №2711-14-1 від 27.11.2014, позивач поставив відповідачу товар на суму 715 368,00 грн, що підтверджується актами приймання-передачі: №Л003441 від 22.12.2014, №Л003442 від 22.12.2014 та видатковими накладними №3441 від 22.12.2014, №3442 від 22.12.2014.

Проте, відповідач в порушення грошових зобов'язань за зазначеним договором, здійснив оплату, поставленого позивачем товару, частково на суму 527 000,00 грн, в зв'язку з чим його заборгованість становить 188 368,00 грн.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню повністю в сумі 188 368,00 грн.

За прострочення грошового зобов'язання за договором поставки №2711-14-1 від 27.11.2014, позивач просить суд стягнути з відповідача 13 159,96 грн 3% річних та 188 368,00 грн інфляційних втрат за період прострочення з 23.12.2014 по 20.04.2017.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 1.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

В порушення п. 4.1 договору та п. 3 специфікацій відповідач не здійснив попередню оплату за товар, проте, 22.12.2014 прийняв від позивача, обумовлений договором товар без будь-яких заперечень, в зв'язку з чим у нього виник обов'язок щодо оплати товару згідно приписів ст.ст. 530, 692 ЦК України.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов'язання за договором поставки №2711-14-1 від 27.11.2014, адже всупереч приписів ст.ст. 530, 692 ЦК України, до 23.12.2014 не було в повному обсязі сплачено вартість отриманого за цим договором товару, що є підставами для застосування до відповідача господарських санкцій, передбачених законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат, з урахуванням прострочення відповідачем сплати грошового зобов'язання, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних підлягають задоволенню повністю в сумі 13 159,96 грн, а позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню частково в сумі 126 936,61 грн, за період прострочення з 23.12.2014 по 20.04.2017.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Керуючись, ст. ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техінвестпостач» (01133, м. Київ, бул. Л.Українки, буд. 15, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УПК-Європлюс» (07501, Київська обл., Баришівський район, смт Баришівка, вул. Торф'яна, буд. 28, ) 188 368 (сто вісімдесят вісім тисяч триста шістдесят вісім) грн 00 коп. - основного боргу, 126 936 (сто двадцять шість тисяч дев'ятсот тридцять шість) грн 61 коп. - інфляційних втрат, 13 159 (тринадцять тисяч сто п'ятдесят дев'ять) грн 96 коп. - 3% річних та 4 926 (чотири тисячі дев'ятсот двадцять шість) грн 90 коп. - судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

24.05.2017

Суддя Спичак О.М.