ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2017р. Справа № 917/400/17

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 73026

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, вул. Гайова, 16, с. Яреськи, Шишацький р-н, Полтавська обл., 38034

про стягнення 247 213,56 грн.

Суддя Семчук О.С.

Представники сторін 27.04.2017р.:

від позивача: ОСОБА_3 (довіреність б/н від 25.04.2017р.)

від відповідача: ОСОБА_4 (довіреність б/н від 14.04.2017р.).

Представники сторін 16.05.2017р.:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: ОСОБА_4 (довіреність б/н від 14.04.2017р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішення виноситься після перерви, оголошеної в судовому засіданні 27.04.2017р. до 13 год. 30 хв. 16.05.2017р.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач/ ФОП ОСОБА_1В.) звернулася до господарського суду Полтавської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач/ ФОП ОСОБА_2А.) про стягнення збитків в сумі 247 213,56 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем послуг з перевезення (втрата перевізного товару).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 20.03.2017р. порушено провадження у справі, розгляд якої призначено на 18.04.2017р.

Ухвалою від 18.04.2017р. розгляд справи було відкладено на 27.04.2017р.

27.04.2017р. судом оголошена перерва в судовому засіданні до 13 год. 30 хв. 16.05.2017р.

27.04.2017р. від відповідача надійшли заперечення на позов (вх. № 5667), в яких він просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на відсутність між сторонами договору та на те, що товарно-транспортна накладна № ТР-054860 від 10.02.2017р., на яку посилається позивач, є підробною.

Представник позивача в судове засідання після перерви 16.05.2017р. не з'явився, про час та дату продовження судового засідання після перерви повідомлений належним чином, що підтверджується відповідною розпискою.

В судовому засіданні 27.04.2017р. представник позивача наполягав на задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача в судових засіданнях 27.04.2017р. та 16.05.2017р. заперечував проти задоволення позову.

В судовому засіданні 16.05.2017р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного тексту рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

04.01.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРАНСЛОЙД» (замовник) та позивачем (виконавець) був укладений договір перевезення вантажу та транспортного експедирування № 0401/17 (далі - договір перевезення).

Згідно п. 1.1. договору перевезення замовник доручає перевезення вантажів, а виконавець зобов'язується доставити надані замовником вантажі до пункту призначення в обумовлений сторонами строк та видати їх уповноваженій на одержання вантажу особі - вантажоодержувачу, в свою чергу замовник зобов'язується вчасно оплатити послуги перевезення.

Відповідно до п. 2.1. договору, перевезення виконуються відповідно до Статуту автомобільного транспорту, Цивільного Кодексу України, Законів України "Про транспорт", "Про транспортно-експедиційну діяльність» та інших діючих нормативних актів України. На кожне перевезення оформляється заявка (далі- заявка-1), яка складається в письмовій формі, підписується уповноваженою особою замовника і передається виконавцю за допомогою факсимільного зв'язку, електронним переказом (за допомогою мережі «Інтернет») та є невід'ємною частиною Договору.

Згідно п. 3.2.4. договору перевезення, виконавець має право передавати свої повноваження по перевезенню вантажів третім особам за письмового погодження з замовником.

Пунктом 5.2. договору перевезення передбачено, що виконавець несе повну майнову відповідальність за пошкодження, знищення, викрадення або втрату прийнятого до перевезення вантажу до моменту передачі його вантажоотримувачу. У разі пошкодження, знищення, викрадення або втрати вантажу виконавець компенсує замовнику повну вартість пошкодженого, знищеного, викраденого або втраченого вантажу.

Як зазначає позивач, 09.02.2017р. ТОВ «ТРАНСЛОЙД» подав позивачу заявку на перевезення вантажу (побутової техніки) № 1 (далі - заявка-1), за маршрутом Калинівка (Макарівський р-н) - Харків (4). Вантажовідправником цього груза є ТОВ "ДІЄСА".

Відповідно до п. 5 заявки-1 виконавець має право передавати свої повноваження по перевезенню вантажів третім особам за письмового погодження з замовником.

Позивач у позові зазначає, що для виконання завки-1 вона залучила іншого перевізника, а саме відповідача.

Так, позивач стверджує, що між нею та відповідачем був укладений договір перевезення вантажу, згідно умов якого замовник (позивач) за оплату надає для перевезення вантажі, а перевізник (відповідач) зобов'язаний в цілісності доставити їх вантажоодержувачу. Перевезення виконуються відповідно до Статуту автомобільного транспорту, Цивільного Кодексу України, Законів України «Про транспорт», «Про транспортно-експедиторську діяльність» та інших діючих нормативних актів України. На кожне перевезення оформляється заявка, підписується уповноваженою особою Замовника і передається Виконавцю.

В підтвердження договірних правовідносин між сторонами позивачем надано копію заявки на перевезення вантажу № 1-21 від 09.02.2017 р. (далі - заявка-2). Згідно п. 2 заявки-2 виконавець для здійснення перевезення використовує автомобіль марки МАН, державний номер НОМЕР_1, водій ОСОБА_5. В заявці-2 вантажовідправник не зазначений.

Пунктом 11 заявки-2 передбачено, що виконавець несе повну майнову відповідальність незалежно від його вини за пошкодження, знищення, викрадення або втрату прийнятого до перевезення вантажу до моменту передачі його вантажоотримувачу. У разі пошкодження, знищення, викрадення або втрати вантажу виконавець компенсує замовнику повну вартість пошкодженого, знищеного, викраденого або втраченого вантажу. На підтвердження факту здійснення перевезення вантажу відповідачем, позивач надав копію товарно-транспортної накладної № ТР-054860 від 10.02.2017р., у якій в графі "Автомобільний перевізник" зазначено: експедитор - ТОВ "Транслойд", експедитор - ФОП ОСОБА_1, перевізник - ФОП ОСОБА_2, а також зазначено водія - ОСОБА_5 і автомобіль НОМЕР_2.

Згідно наданої позивачем копії ТТН замовником (вантажовідправником) ТОВ "ДІЄСА" був наданий для перевезення товар (побутова техніка) на загальну суму 436238,57 грн. водію (експедитору) ОСОБА_5 для перевезення.

Під час перевезення вантажу мало місце викрадення вантажу в кількості 20 одиниць техніки на загальну суму 242 366,24 грн. 11.02.2017р. були складені акти здавання-приймання ТМЦ за кількістю: № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, № НОМЕР_5, № НОМЕР_6, № НОМЕР_7, № НОМЕР_8, № НОМЕР_9 за участю представника вантажоодержувача (директора магазину № ТО23 ТОВ "Технополіс1") та водія ОСОБА_5.

За заявою водія було порушено кримінальне провадження № 0000631.

Відповідно до існуючих правовідносин між позивачем та ТОВ «Транслойд», позивач отримала від замовника - ТОВ «ТРАНСЛОЙД» претензійну вимогу № 1 вих. № 10 від 27.02.2017р. про стягнення збитків на суму 247 213,56 грн. Нарахування суми збитків ТОВ "ТРАНСЛОЙД" здйснило у відповідності до отриманої ними вимоги про відшкодування сум заподіяних збитків вих. № 22/02/2017-2юр від 22.02.2017р. на суму 247 213,56 грн. від вантажовідправника ТОВ «ДІЄСА», адже ТОВ "ТРАНСЛОЙД" має договірні правовідносини з ТОВ «ДІЄСА», у відповідності до Договору № 07/05/16 від 01.06.2016р. При цьому, в суму збитків, власник вантажу включив суму прямих збитків - 242 366,24 грн., та суму упущеної вигоди (2% від суми збитків) - 4847,32 грн.

На виконання претензії, станом на 03.04.2017р. позивач здійснила відшкодування шкоди в сумі 247213,56 грн., що підтверджується наданими нею копіями квитанцій до прибуткових касових ордерів. При цьому, на момент подання позивачем позову 13.03.2017р. (про що свідчить відбиток штампу відділення пошти на конверті, в якому надійшла позовна заява) позивачем було сплачено ТОВ "ТРАНСЛОЙД" 100000,00 грн.

Позивач вважає, що внаслідок неналежного виконання обов'язків відповідача вона зазнала збитків в розмірі 247 213,56 грн. та просить стягнути вказану суму з відповідача.

Також позивач стверджує, що для врегулювання питання відшкодування шкоди в досудовому порядку вона надіслала на адресу відповідача претензію № 1 від 06.03.2017 року, на яку Відповідач не відповіла. На підтвердження цього позивачем надано копію претензії № 1 від 06.03.2017р. на суму 247213,56 грн., яка адресована відповідачу. Проте докази направлення вказаної претензії на адресу відповідача в матеріалах справи відсутні.

Відповідач у запереченнях на позов (вх. № 5667) просить відмовити в задоволенні позову посилаючись, зокрема, на те, що договір про перевезення вантажу від 09.02.2017р., на який посилається позивач, між сторонами по справі не укладався.

Вирішуючи питання щодо наявності між сторонами договірних відносин щодо перевезення вантажу, під час якого сталася крадіжка, суд виходить з наступного.

Статтею 11 ч. 2 п. 1 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Спірні правовідносини сторін за правовою природою віднесені до договірних зобов'язань перевезення і транспортного експедирування.

Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. ст. 909 ч. 2, 930 ч. 1 ЦК України, ст. 307 ч. 2 Господарського Кодексу України (далі - ГК України), договори перевезення і транспортного експедирування укладаються у письмовій формі.

Частиною 2 ст. 908 ЦК України визначено, що загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Статтею 924 ЦК України встановлено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, з моменту прийняття його до перевезення та до видачі одержувачеві. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 929, ст.ст. 932, 934 ЦК України:

за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу;

експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору;

за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 ч. 1 п. 4, 614 ч. ч. 1, 2 ЦК України:

порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання);

у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - відшкодування збитків;

особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання;

боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Вказані норми Цивільного кодексу України узгоджуються з нормами, що містять Господарський кодекс України та Закон України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

Істотними умовами договору транспортного експедирування є: відомості про сторони договору; вид послуги експедитора; вид та найменування вантажу; права, обов'язки сторін; відповідальність сторін, у тому числі в разі завдання шкоди внаслідок дії непереборної сили;

розмір плати експедитору; порядок розрахунків; пункти відправлення та призначення вантажу; порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта; строк (термін) виконання договору; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

ОСОБА_6 Міністрів Української РСР від 27.06.69 року затверджено Статут автомобільного транспорту Української РСР (далі - Статут), згідно з нормами якого регламентуються, зокрема, основні умови перевезень автомобільним транспортом вантажів.

Пунктом 47 Статуту встановлено, що вантажовідправник повинен подати автотранспортному підприємству або організації на вантажі товарного характеру, що пред'являються до перевезення товарно-транспортні накладні. Товарно-транспортна накладна є єдиним документом для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника, оприбуткування їх у вантажоодержувача, а також для складського, оперативного та бухгалтерського обліку. Облік транспортної роботи і розрахунки за перевезення провадяться виключно на підставі путьових листів та прикладених до них товарно-транспортних накладних.

Пунктом 50 передбачено, що при прийманні вантажу до перевезення шофер-експедитор автотранспортного підприємства або організації пред'являє вантажовідправнику службове посвідчення і путьовий лист, завірений печаткою автотранспортного підприємства або організації.

ОСОБА_6 Кабінету Міністрів України від 5 січня 1995 р. N 7, наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 року N 363, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.02.98 року за N 128/2568, затверджено Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом України. Зазначені Правила визначають права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників, згідно з якими:

п. 3.7 - на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник надає Перевізнику при наявності Договору заявку відповідно до встановленої форми;

п. 3.8 - заявка подається Перевізнику у строк, визначений Договором. За погодженням із Перевізником Замовник може передати заявку на перевезення вантажів телефонограмою, телетайпом, телеграфом, телексом, іншим фіксованим шляхом. У цьому випадку в такій заявці мають бути необхідні відомості, які характеризують найменування та кількість вантажу, адреси вантаження та розвантаження, відстані перевезення та рід упаковки;

п. 10.1 - перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених Договорів із Замовниками згідно з заявками;

п. 10.2 - заявка подається у вигляді та в строки, передбачені Договором;

п. 11.1 - основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля;

п. 11.3 - дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається.

Отже, виходячи з вищезазначених норм, укладення договору повинно передувати оформленню заявки на перевезення вантажу. Заявка оформляється на підставі укладеного договору.

Так, відповідач стверджує, що між позивачем та відповідачем договір не укладався, а вказана заявка (направлена по інтернету) не свідчить про факт надання послуг перевезення.

Проте, позивач зазначає, що факт передання від нього товару водію відповідача підтверджується товарно-транспортною накладною № ТР-054860 від 10.02.2017р., у якій в графі "Автомобільний перевізник" зазначено, між інших, позивача і відповідача.

Крім цього, відповідач стверджує, що надана позивачем копія товарно-транспортної накладної є підробною. На підтвердження цього, відповідачем в судовому засіданні 27.04.2017р. надано для огляду оригінал Товарно-транспортної накладної № ТР-054860 від 10.02.2017р., згідно якої у графі "Автомобільний перевізник" зазначено лише ТОВ "Транслойд". Копія такої накладної додана відповідачем до заперечень на позов.

Як вбачається з матеріалів справи, суд неодноразово зобов'язував позивача надати для огляду в судовому засіданні оригінали всіх документів по суті спору, доданих до позовної заяви. Проте позивач вимоги суду не виконав, до суду оригіналів документів ним надано не було.

До того ж, як зазначалося вище, згідно п. 3.2.4. договору перевезення, виконавець має право передавати свої повноваження по перевезенню вантажів третім особам за письмового погодження з замовником. Така ж вимога продубльована і в п. 5 заявки-1.

В матеріалах справи відсутня письмова згода ТОВ "Транслойд" на передання ФОП ОСОБА_1 своїх повноважень по перевезенню вантажів ФОП ОСОБА_2

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази того, що водій ОСОБА_5 є саме представником відповідача (оформлений подорожній лист, завірений відповідачем як перевізником).

Судом, відповідно до ст. 22 ГПК України, було запропоновано сторонам подати докази в обґрунтування позову і заперечень проти нього, чим вони (своїми правами) скористались на свій розсуд.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

Статтею 34 ГПК України встановлено вимоги щодо належності та допустимості доказів. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, суд, оцінивши всі подані сторонами докази, має обґрунтовані сумніви щодо достовірності наданих позивачем доказів (оригінали до суду не надані).

Відповідно до приписів ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 33 ГПК України).

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено факт наявності між сторонами договірних відносин щодо перевезення вантажу, під час якого сталася крадіжка.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача суми збитків, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушенного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Враховуючи вказані норми, для застосування таких правових наслідків порушення зобов'язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вищезазначених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Позивачем не доведено факт наявності між сторонами договірних відносин щодо перевезення вантажу, під час якого сталася крадіжка, тобто відсутні підстави вважати, що збитки, понесені позивачем виникли в результаті протиправної поведінки відповідача та з його вини.

Таким чином, у зв'язку із відсутністю в діях відповідача складу цивільного правопорушення, підстави для стягнення з нього збитків відсутні.

Враховуючи вищевикладене, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

Відмовити в позові повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.05.2017р.

Суддя О.С. Семчук