ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2017р. Справа № 914/572/17

За позовом: Приватного підприємства ШипШина, м. Львів

до відповідача: Комунального підприємства Адміністративно-технічне управління, м. Львів

про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання дій службових осіб незаконними

Суддя Манюк П.Т.

За участю секретаря Марінченко Р.І.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник;

від відповідача: ОСОБА_2 представник.

Зміст ст. 22 ГПК України представникам сторін розяснено.

Розглядається справа за позовом приватного підприємства ШипШина до комунального підприємства Адміністративно-технічне управління про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання дій службових осіб незаконними.

Ухвалою Господарського суду Львівської області 23.03.2017 порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 10.04.2017.

В судових засіданнях оголошувалися перерви.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судових засіданнях щодо позовних вимог заперечив.

Розглянувши матеріали справи суд встановив таке.

Приватне підприємство ШипШина (надалі позивач) звернулося в господарський суд з позовом до комунального підприємства Адміністративно-технічне управління (надал відповідач) про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання дій службових осіб незаконними.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 27 грудня 2016 року з будівлі, яка розташована за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, 153 та належить на праві власності позивачу було демонтовано вивіски VIANOR та шинний центр. Як вбачається з акта 2 проведення демонтажу спеціальних конструкцій від 27.12.2016 (надалі Акт), демонтаж здійснений самовільно представниками відповідача та представниками ТОВ Благоустрій-Захід без участі повноважного представника позивача, що грубо порушує права та інтереси власника будівлі та вивісок та є посяганням на приватну власність.

Також, позивач зазначає, що у Акті заздалегідь було надруковано та зазначено, що претензії та зауваження з боку власника відсутні, що не відповідає дійсності.

Відповідач щодо позову заперечує з підстав, що позивач в порушення ст. 16 Закону України «Про рекламу» та Правил розміщення реклами у м. Львові, затверджених рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 569 від 21.05.2010 року (надалі - Правила), самовільно, без отримання дозволу на розміщення реклами, встановив спеціальну конструкцію зовнішньої реклами.

У звязку з виявленим порушенням, 29.06.2016 Департаментом економічної політики Львівської міської ради на адресу позивача було скеровано вимогу від 29.06.2016 № 23/Р-14-2581, якою запропоновано добровільно усунути допущенні порушення в термін до 13.07.2016. У зазначеній вимозі також містилось попередження про те, що у разі невиконання вимоги, рекламоносії позивача будуть демонтовані примусово. Проте, позивач вимогу департаменту економічної політики Львівської міської ради про демонтаж не виконав.

З метою мирного врегулювання спірної ситуації та економії витрат комунального підприємства на демонтаж, відповідач повторно скерував позивачу попередження від 17.08.2016 №2410-06-6786, яким додатково надав час на добровільний демонтаж рекламної конструкції до 25.08.2016.

Оскільки позивач добровільно допущене ним порушення не усунув, тому 27.12.2016 на підставі наказу Департаменту економічної політики від 10.08.2016 № 63Д, зазначена конструкція була відповідачем демонтована, що підтверджується Актом, після чого, доставлена до складського приміщення за адресою: м. Львів, вул. Пластова,125 для зберігання.

29.12.2016 до відповідача звернувся представник позивача ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності із заявою про повернення демонтованої рекламної конструкції. Останньому було надано рахунок на оплату витрат, понесених КП «Адміністративно-технічне управління» з проведення демонтажу, транспортування та зберігання демонтованих конструкцій від 29.12.2016 № 331 на суму 3 727, 60 грн. У той же день на рахунок позивача поступили кошти на суму 3 727, 60 грн, згідно з платіжним дорученням № 12516, платник ПП «ШипШина».

03.01.2017 довірена особа позивача - гр. ОСОБА_4 представила комірнику КП «Адміністративно-технічне управління» для огляду оригінал квитанції про оплату послуг згідно рахунку від 29.12.2016 № 331 на суму 3 727, 60 грн та довіреність від ПП «ШипШина» після чого завантажила рекламну конструкцію в автомобіль з маркуванням ПП «ШипШина» номерний знак: ВС 2208 ЕР. Факт передачі зазначеної конструкції підтверджується накладною від 03.01.2017 № 391.

Як зазначає відповідач, 10.01.2017 до нього звернувся директор ПП «ШипШина» ОСОБА_5 про повернення демонтованої рекламної конструкції та з проханням повернути помилково перераховані кошти. Останній повідомив, що позивачем конструкція не отримувалася та особа гр. ОСОБА_4 йому невідома.

На думку відповідача твердження позивача про те, що майно останнього знаходиться у незаконному володінні КП «Адміністративно-технічне управління», є неправдивим, оскільки майно було передано довіреній особі ПП «ШипШина».

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно, всебічно і обєктивно зясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на таке.

Згідно ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 398 ЦК України визначає, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Як встановлено судом, 01.08.2009 між товариством з обмеженою відповідальністю «Нокіан Шина» (субліцензіар, орендодавець) та приватним підприємством «Автосезони» (правонаступником якого є позивач) (субліцензіат, орендар) було укладено субліцензійний договір № ВП-068. За договором оренди майна № ВПДО-068, який є додатком № 3 до субліцензійного договору, орендар прийняв в користування за плату майно, а саме: обємні букви Vianor з неон.детал., трансф «О» 8000, щит шиномонтаж, обємні букви Vianor з неон. детал., трансф, О420, об.коло з неоновими деталями 1464 мм та лайт бокс шинний центр з кронштейном, стікери. Відповідно до умов договору оренди майна від 01.08.2009 № ВПДО-068, майно є власністю орендодавця.

Як вбачається із матеріалів справи, та не заперечується позивачем, носії інформації VIANOR та «шинний центр» були встановлені на фасаді будівлі, яка розташована за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, 153 та належить на праві власності позивачу

29.06.2016 Департаментом економічної політики Львівської міської ради на адресу позивача було скеровано вимогу від 29.06.2016 № 23/Р-14-2581 про усунення порушень ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу», а саме: повідомлено про самовільно встановлено спеціальну конструкцію зовнішньої реклами, рекламоносій на фасаді будинку, на вул. Пасічній, 153 та запропоновано добровільно усунути допущенні порушення в термін до 13.07.2016 шляхом отримання відповідного дозволу. У зазначеній вимозі також містилось попередження про те, що у разі невиконання вимоги, рекламоносії будуть демонтовані примусово.

Оскільки позивач добровільно допущене ним порушення не усунув, тому 27.12.2016 на підставі наказу Департаменту економічної політики від 10.08.2016 № 63Д, зазначена конструкція була відповідачем демонтована, що підтверджується актом 2 проведення демонтажу спеціальних конструкцій. Вищезгадана конструкція була доставлена до складського приміщення за адресою: м. Львів, вул. Пластова, 125 для зберігання.

Відповідачем представлені докази, які свідчать що 29.12.2016 до відповідача звернувся представник позивача ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності, із заявою про повернення демонтованої рекламної конструкції. Останньому було надано рахунок на оплату витрат понесених КП «Адміністративно-технічне управління» з проведення демонтажу, транспортування та зберігання демонтованих конструкцій від 29.12.2016 № 331 на суму 3 727, 60 грн. Як вбачається із банківської виписки відповідача, у той же день на його рахунок поступили кошти в розмірі 3 727, 60 грн, сплачені згідно з платіжним дорученням № 12516 платник ПП «ШипШина» на підставі рахунку № 331. 03.01.2017 гр. ОСОБА_4, який представився представником позивача, представив комірнику КП «Адміністративно-технічне управління» для огляду оригінал квитанції про оплату послуг згідно рахунку від 29.12.2016 № 331 на суму 3 727, 60 грн та довіреність від ПП «ШипШина» після чого завантажив рекламну конструкцію на автомобіль з маркуванням ПП «ШипШина» номерний знак: ВС 2208 ЕР. Факт передачі зазначеної конструкції підтверджується накладною від 03.01.2017 № 391.

Сторони зазначають, що 10.01.2017 до відповідача звернувся директор ПП «ШипШина» ОСОБА_5 з вимогою про повернення демонтованої рекламної конструкції та помилково перерахованих коштів у розмірі 3 727, 60 грн. Останній також повідомив, що позивачем конструкція не отримувалася та особа гр. ОСОБА_4 йому невідома.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся з позовом до суду про визнання дій службових осіб КП «Адміністративно-технічне управління» незаконними та витребування із чужого незаконного володіння відповідача майна, яке належить позивачу на законних підставах, а саме вивіски «VIANOR» та «шинний центр», які були незаконно демонтовані.

Щодо позовної вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння суд зазначає, що відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості розгляду питання про стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу.

Обєктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Сторонами у справі не заперечується, що станом на момент звернення з позовом до суду, а також під час розгляду даної справи майно, про витребування якого звернувся позивач, у відповідача відсутнє. Як встановлено судом, відповідач звернувся до Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 КК України. Як вбачається із Витягу із ЄРДР заяву зареєстровано від 21.04.2017 за № 1002.

Оскільки матеріалами справи підтверджено відсутність спірного майна у відповідача, місцезнаходження якого невідоме, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги позивача про витребування майна із чужого незаконного володіння відповідача.

Щодо позовної вимоги про визнання дій службових осіб відповідача незаконними суд зазначає, що як було встановлено в ході розгляду справи, 27.12.2016 працівниками відповідача був проведений демонтаж вивісок «VIANOR» та «шинний центр» із фасаду будинку, який належить позивачу на підставі наказу Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 10.08.2016 № 63Д про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами. Станом на момент розгляду справи судом, доказів оскарження та скасування вказаного наказу сторонами не подано. Позивачем також не конкретизовано, які саме дії службових осіб відповідача останній просить суд визнати незаконними.

Європейський суд з прав людини, у справі "Delcourt v. Веlgіum", зазначив, що "...стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права...".

Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в статті 16 вказаного Кодексу.

Позовна вимога про визнання дій осіб відповідача незаконними не відповідає способам захисту порушеного цивільного права, передбаченим статтею 16 ЦК України, оскільки відповідач не є органом, передбаченим п.10 ч. 2 вказаної статті, тому в задоволенні позовних вимог щодо визнання дій службових осіб відповідача незаконними слід відмовити.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 3, 12, 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85, Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повний текст рішення складено 19.05.2017.

Суддя Манюк П.Т.