ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

15.05.2017 р. Справа № 5015/2400/12

Суддя господарського суду Львівської області Мазовіта А.Б., при секретарі Волошин О.Я., розглянувши матеріали справи

за скаргою:Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, м. Львів;
на дії:Залізничного відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, м. Львів;
у справі:№5015/2400/12
стягувач:Державна податкова інспекція у Залізничному районі м. Львова, м. Львів;
боржник:Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, м. Львів;

За участю представників:

від скаржника (боржника): ОСОБА_1, представник (довіреність № 615/2 від 14.02.2017 р.);

від стягувача: не зявився;

від ДВС: не зявився

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, м. Львів на дії (бездіяльність) Залізничного відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, м. Львів у справі 5015/2400/12.

04.04.2017 р. через канцелярію суду від скаржника надійшла заява про зміну вимог, у якій скаржник просив суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця та зобовязати Залізничний відділ державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02.11.2012 р. у виконавчому провадженні №34700830.

В судове засідання зявився представник скаржника (боржника), скаргу підтримав, просив задоволити з підстав, викладених у скарзі на дії державного виконавця.

Стягувач та Залізничний відділ ДВС міста Львів ГТУЮ у Львівській області явку представника в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши матеріали скарги, заслухавши пояснення представника скаржника, суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.07.2012 р. у справі №5015/2400/12 позов задоволено повністю частково стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 1 844 715 грн. 23 коп. суми заборгованості за спожиту теплову енергію, 25 205 грн. 13 коп. пені, 4 992 грн. 27 коп. інфляційних втрат та 13 101 грн. 11 коп. трьох відсотків річних. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю. Також стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь Державного бюджету України 38 264 грн. 38 коп. судового збору.

13.08.2012 р. на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 03.07.2012 р. видано накази.

15.10.2012 р. державним виконавцем Залізничного відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання наказу від 13.08.2012 р. про стягнення 38 264 грн. 38 коп. судового збору у справі №5015/2400/12 (ВП №34700830).

02.11.2012 р. державним виконавцем Залізничного відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції було винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника (ВП №34700830).

25.04.2013 р. державним виконавцем Залізничного відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції було винесено постанову про повернення виконавчого документа (наказу від 13.08.2012 р. про стягнення 38 264 грн. 38 коп. судового збору) стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». У постанові додатково зазначено, що виконавчий документ може бути повторно предявлений для виконання в строк до 25.04.2014 р.

05.10.2016 р. набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р., згідно з яким Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. втратив чинність, окрім статті 4, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом від 02.06.2016 р.

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. (далі Закон України «Про виконавче провадження») виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

З огляду на наведене, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р.

Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. (який був чинним на момент існування спірних правовідносин) визначалися умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

У статті 1 вказаного Закону зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. (в редакції закону, яка була чинною на момент існування спірних правовідносин) у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. (в редакції, яка була чинною на дату винесення постанови від 25.04.2013 р.) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Оскільки вжиті державним виконавцем заходи по розшуку майна боржника виявились безрезультатними, постановою від 25.04.2013 р. виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та надано строк на повторне предявлення до виконання до 25.04.2014 р.

Як зазначив державний виконавець у попередніх судових засіданнях, наказ від 13.08.2012 р. про стягнення 38 264 грн. 38 коп. судового збору на виконанні у відділі не перебуває, однак, зняти арешт з майна неможливо, оскільки у відділі відсутні відомості про сплату даної заборгованості, виконавчого збору та витрат повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Представник стягувача у попередньому судовому засіданні вказав на відсутність інформації щодо повторного предявлення наказу від 13.08.2012 р. у справі №5015/2400/12 про стягнення 38 264 грн. 38 коп. судового збору.

На запит Господарського суду Львівської області до Залізничної обєднаної Державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області щодо надання інформації про отримання наказу від 13.08.2012 р. у справі № 5015/2400/12 (про стягнення 38 264,38 грн. судового збору в дохід бюджету) разом з постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25.04.2013 р., про повторне предявлення вищезазначеного наказу до виконання та щодо обсягу виконання даного наказу та на запит до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області про надання інформації про повторне предявлення вищезазначеного наказу до виконання та щодо обсягу виконання даного наказу, останні відповіді не надали.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. (в редакції закону, яка була чинною на момент існування спірних правовідносин) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. (в редакції закону, яка була чинною на момент існування спірних правовідносин) у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Слід зазначити, що серед підстав закінчення виконавчого провадження, визначених ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. (в редакції закону, що діяла на момент існування спірних правовідносин) відсутні випадки повернення виконавчого документа стягувачу за ст. 47 вказаного закону, однак норми Закону України «Про виконавче провадження» не виключають можливості зняття арешту з майна боржника при поверненні виконавчого документа стягувачу.

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону, що діяла на момент існування спірних правовідносин) передбачено порядок та випадки зняття арешту з майна. Так, згідно з ч. ч. 3 - 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. У разі наявності письмового висновку експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у звязку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, повязані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

У п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5, передбачено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо). При цьому, наведені положення Інструкції не суперечать ст.ст. 47, 50, 60 Закону України «Про виконавче провадження» і не забороняють органу державної виконавчої служби зняти арешт з майна боржника у випадку повернення виконавчого документа саме стягувачу; відтак, відмова Залізничного відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області в знятті арешту з майна скаржника порушує права та інтереси останнього, так як виконавче провадження після повернення виконавчого документу не проводиться, а майно боржника залишається під арештом.

Відсутність норми закону, яка б прямо зобовязувала державного виконавця зняти арешт з майна боржника при поверненні виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. (в редакції, яка була чинною станом на дату прийняття постанови про повернення виконавчого документа), не забороняє суду зняти арешт з майна боржника, оскільки такий засіб забезпечення реального виконання рішення втрачає свою правову сутність, є необґрунтованим та таким, що в даному випадку порушує права боржника.

Також судом не беруться до уваги доводи державного виконавця про неможливість зняття арешту з майна боржника у звязку із несплатою боржником виконавчого збору у розмірі 3 826 грн. 43 коп. відповідно до постанови від 23.10.2012 р., оскільки державним виконавцем не надано пояснень та документів про вчинені ним дії щодо стягнення виконавчого збору за період часу з 23.10.2012 р. та до моменту розгляду даної скарги (більше чотирьох років), не зазначено обставин, які перешкоджали йому стягнути виконавчий збір протягом тривалого періоду чи перешкоджають йому на даний момент, а сам арешт всього майна боржника не співрозмірний із сумою, яка підлягає до стягнення.

Враховуючи, що постановою державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 25.04.2013 р. повернуто виконавчий документ стягувачу без виконання, доказів повторного предявлення якого до виконання не надано, відтак наявність арешту майна боржника за відсутності відкритого виконавчого провадження є неправомірною. Отже, доводи скаржника є правомірними, а скарга є такою, що підлягає до задоволення повністю.

Згідно п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобовязує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Слід також зазначити, що згідно абз. 2 п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. №9 господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, повязані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця, але може зобовязати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Керуючись ст.ст. 47, 50, 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р., ст.ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області задоволити.

2. Визнати незаконною бездіяльність Залізничного відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо не зняття арешту з майна боржника.

3. Зобовязати Залізничний відділ державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області зняти арешт з майна, що належить Квартирно-експлуатаційному відділу м. Львова, накладений постановою від 02.11.2012 р. у виконавчому провадженні №34700830.

Суддя Мазовіта А.Б.