ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23 травня 2017 р. Справа № 918/200/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" від імені якого діє філія "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз"

до Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот"

про визнання договору укладеним

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №2-3/9 від 26.12.2016р.);

Від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №161-юд від 23.12.2013р.).

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" від імені якого діє філія "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" про визнання договору укладеним.

Ухвалою суду від 24 березня 2017 року порушено провадження по справі №918/200/17 розгляд якої призначено у судове засідання на 10.04.2017р.

10.04.2017р. позивач подав додаткові пояснення по справі, в яких наголошував на ґрунтовності та правомірності позову.

Ухвалою суду від 10.04.2017р. розгляд справи відкладено на 24.04.2017р.

24.04.2017р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позову, вказує на його безпідставність, а тому в позові просить суд відмовити.

24.04.2017р. у судовому засіданні оголошено перерву по справі до 10.05.2017р.

10.05.2017р. позивачем подано заперечення на відзив відповідача, вказує на безпідставність зазначених відповідачем обставин, просить суд задоволити позов в повному обсязі.

10.05.2017р. у судовому засіданні оголошено перерву по справі до 23.05.2017р.

23.05.2017р. представник позивача підтримав позов в повному обсязі наполягав на його задоволенні в свою чергу представник відповідача проти позову заперечив, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

20.12.2011р. між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної компанії «Нафтогаз України» (правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обовязків якої є Публічне акціонерне товариство «УКРТРАНСГАЗ», що стверджується статутом ПАТ "Укртрансгаз" а.с. 23 - 25) та ПАТ «РІВНЕАЗОТ» укладено ОСОБА_3 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № Р-02-ПР/12 з додатковими угодами (далі - ОСОБА_3 № Р-02-ПР/12 від 20.12.2011р., а.с. 69 - 76), згідно якого газотранспортне підприємство зобовязується надати послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу Замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільної станції, а Замовник зобовязується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами Договору (п. 1.1).

Пункт 11.1. Договору № Р-02-ПР/12 від 20.12.2011р. передбачає, що цей ОСОБА_3 набирає чинності з дня його підписання та укладається на строк до 31.12.2012р. ОСОБА_3 вважається продовжений на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії Договору жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд умов.

Вказана угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками цих субєктів господарювання.

Статтею 204 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) презумується правомірність правочину.

На час розгляду справи доказів недійсності чи розірвання договору № Р-02-ПР/12 від 20.12.2011р., зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарському суду не надано.

Також, з матеріалів справи вбачається, що Публічне акціонерне товариство «УКРТРАНСГАЗ» в особі філії Управління магістральних газопроводів «ЛЬВІВТРАНСГАЗ» 22.02.2017р. надіслало на адресу Публічного акціонерного товариства «РІВНЕАЗОТ» пропозицію (вих. № 414 від 22.02.2017, вх. № 589 від 22.02.2017, а.с. 7) щодо укладення договору транспортування природного газу, в додатках до якого було долучено два примірники договору транспортування природного газу № НОМЕР_1 з додатками (надалі - ОСОБА_3, а.с. 8 - 22).

Як свідчать матеріали справи, вищезазначена пропозиція, щодо укладання договору транспортування природного газу, залишена ПАТ "Рівнеазот" без розгляду та задоволення.

Враховуючи зазначені вище обставини, позивач звернувся до суду з вимогою визнати укладеним договір транспортування природного газу № від 01.04.2016р. з додатками між позивачем та відповідачем.

Правовідносини щодо надання послуг з транспортування природного газу регулюються Цивільним та Господарським Кодексами України, Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2493 від 30.09.2015, Закона України «Про ринок природного газу», постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - Регулятор), та іншими нормами законодавства України.

Відповідно до п. 1 розділу 1 Кодексу газотранспортної системи, договір транспортування договір, укладений між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, згідно з яким оператор газотранспортної системи (далі - ГТС) надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу (замовлення розподілу потужності, замовлення транспортування природного газу, послуга балансування) на період та умовах, визначених у такому договорі, а замовник послуг транспортування оплачує оператору ГТС вартість отриманих послуг (послуги).

Окрім Кодексу газотранспортної системи, вимоги щодо обовязковості договору транспортування природного газу містить Закон України «Про ринок природного газу». Частиною 1 ст. 32 цього Закону передбачено, що транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобовязується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобовязується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу. Частина 2 цієї статті вказує на типовий договір транспортування природного газу, який затверджується Регулятором.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497 затверджено типовий договір транспортування природного газу. Відповідно до п.3 даної постанови усі суб'єкти господарювання, що здійснюють діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, зобовязані привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору транспортування природного газу.

З зазначеного вище суд вбачає, що у зв'язку з затвердженням типового договору, позивач звернувся до відповідача, з пропозицію укласти новий (типовий) договір.

Разом з тим, з матеріалів справи суд вбачає, що позивачем не включено в текст позовної заяви самого договору, ні у вступній, ні в описовій, ні в резолютивній частинах.

В додатках до позовної заяви долучено належним чином завірену копію договору № від 01.04.2017 року.

При порівнянні її, з затвердженим типовим договором, судом встановлено, що запропонована позивачем редакція договору, не містить п. п. 3.2., 4.1., 5.1., 5.2., 5.3., 5.4., 8.3., 8.4., 10.3., 10.4., 10.5., 10.6., 14.1., 14.2., 14.3., 14.4., 15.1., 15.2., 15.4., 15.5., 15.6., 15.7., Розділ XVI, п.п. 17.1.,17.2., 17.3., 17.4., 19.5, 19.6, Розділи XX, XXI, XXII та Додаткової угоди №1.

Зазначене свідчить про те, що сторони не дійшли згоди щодо врегулювання відносин з укладання нового договору на транспортування природного газу і позивач звернувся до суду, для укладення договору в його редакції (в редакції позивача), яка не містить ряду пунктів та розділів, в порівнянні з типовим договором.

Також, суд вбачає, що долучений позивачем ОСОБА_3 транспортування природного газу № НОМЕР_1 від 01.04.2016р. (з додатками) до позовної заяви не відповідає договору надісланому згідно листа № 414 від 22.02.2017р., а тому являється новим договором, з пропозицією укладання якого Позивач не звертався.

За змістом ст. 179 Господарського кодексу України (далі ГК України) майново- господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Частиною 6 ст. 179 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти, зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг).

Статтею 181 ГК України визначено загальний порядок укладання господарських договорів, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Частиною 3 ст. 181 ГК України встановлено, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Згідно з ч.ч. 4-7 ст. 181 ГК України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обовязковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору (ч. З ст. 184 ГК України).

Відповідно до частини 4 статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Враховуючи зазначені вище норми права та обставини справи, суд вбачає, що позивач звернувся до суду з вимогою визнати укладеним договір, однак Публічне акціонерне товариство «УКРТРАНСГАЗ» в особі філії Управління магістральних газопроводів «ЛЬВІВТРАНСГАЗ», як зазначалося вище, в тексті позовної заяви не відобразило договір та його умови, які мають бути визнані судом.

При цьому в додатках до позовної заяви наданий текст договору № від 01.04.2017р., в якому позивач відступив та конкретизував умови типового договору, а тому суд вбачає, що позивач просить суд визнати укладеним договір, в умовах та в редакції тексту договору долученого до позовної заяви.

Відтак, судом починаючи з 24.03.2017р. розглядалася вимога позивача про визнання укладеним договору, саме в редакції долученій до позовної заяви.

Однак, 10.05.2017р. позивачем до заперечень на позовну заяву долучено - "сторінки договору № від 01.04.2016р.".

З зазначеного суд вбачає, що подавши 10.05.2017р. нові сторінки договору, позивач фактично змінив предмет позову, оскільки до цього, суд розглядав договір в іншій редакції, долученій до позовної заяви.

У той же час відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 ГПК України, приймаючи рішення, господарський суд має право, зокрема, виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Частина 4 статті 22 ГПК України визначає зміну підстави або предмета позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог виключно як право, а не обовязок позивача.

Отже, враховуючи вищезазначені приписи чинного законодавства, пунктом 2 частини 1 статті 83 ГПК України передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов та відповідного клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення.

Водночас право позивача на зміну предмета або підстави позову, передбачене частиною 4 статті 22 ГПК України, може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.12 Постанови.

Враховуючи той факт, що позивачем, в процесі розгляду справи не змінено предмет спору та не подано заяву про зміну предмету спору в передбачений порядок та спосіб, суд розглядає позовну вимогу в редакції позовної заяви - визнати укладеним договір, однак в редакції долученій до позовної заяви.

Також, суд не приймає до уваги подані додаткові сторінки договору, оскільки, як зазначалося вище, суд не вправі виходити за межі позовних вимог, оскільки розцінює їх, як зміною предмету спору.

Отже, враховуючи зазначене вище, суд вбачає, що запропонований позивачем текст договору (долучений до позовної заяви) не відповідає вимогам затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015р. № 2497 (із змінами і доповненнями №№ 2016, 2017 від 24.11.2016р.) Типового договору на транспортування природного газу.

В той час, як зазначалося вище, у разі укладання договору на підставі типового договору, сторони мають право лише конкретизувати його пункти, в той час, позивачем повністю виключені пункти договору та розділи, що є прямим порушенням норм чинного законодавства, які наводилися вище.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву, вказує на невідповідність умов запропонованого позивачем договору, вимогам Законодавства, зокрема пунктів 17.1, 8.3, 8.4, 10.4, 10.5.

Суд констатує, що в долученій до позовної заяви редакції договору, в якій позивач просить суд визнати його укладеним, відсутні пункти 8.3, 8.4, 10.4, 10.5, 17.1, а тому, судом твердження відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву, до уваги не приймаються.

У відповідності до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, враховуючи усе зазначене вище, суд вбачає, що ОСОБА_3 транспортування природного газу № 160300348 від 01.04.2017 року між ПАТ «УКТРАНСГАЗ» та ПАТ «ПАТ «РІВНЕАЗОТ» в редакції, яка підписана ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» та долучена до позовної заяви, суперечить Типовому договору транспортування природного газу, затвердженому постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015року № 2497.

Відтак, суд в задоволенні позову відмовляє, як необґрунтованому та не доведеному належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий збір залишається за позивачем в сумі 1 600 грн. 00 коп.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено "29" травня 2017 року

Суддя Войтюк В.Р.