КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2017 р. Справа№ 927/121/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Барда С.Ю. (дов. № 220/504/д від 28.12.2016 р.);

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Ріко України"

на рішення господарського суду Чернігівської області від 14.02.2017р.

у справі № 927/121/17 (Суддя: Фетисова І.А.)

за позовом Міністерства оборони України

до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Ріко Україна"

про стягнення 191 520,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Міністерство оборони України звернулось до господарського суду Чернігівської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Ріко Україна" про стягнення 191 520,00 грн. пені за неналежне виконання умов договору №303/26/119-16 від 20.05.2016 р. про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України).

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 14.02.2017 р. у справі № 927/121/17 позовні вимоги Міністерства оборони України задоволено частково, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Ріко Україна" на користь Міністерства оборони України суму пені в розмірі 179 280,00 грн.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що відповідач не виконав умов договору в належний строк, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми пені в розмірі 179 280,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Ріко Україна" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Чернігівської області від 14.02.2017 року скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказав на те, що позивач звернувся до суду про стягнення пені в розмірі 0,2 % від вартості недопоставленого товару за договором від 20.05.2016 р., строк якого сплив, а отже і домовленості про розмір пені, та і саме її нарахування являється безпідставним (позадоговірними). Крім того, відповідач посилається на ст. 549 ЦК України та зазначає, що пенею є неустойка, яка обчислюється від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Ріко Україна" прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження у справі № 927/121/17.

11.05.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити рішення від 14.02.2017 р. у справі № 910/121/17 без змін, а скаргу без задоволення.

В судове засідання 11.05.2017р. представник відповідача не з'явився, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомленні належним чином, однак 10.05.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання про перенесення дати розгляду справи.

Зазначене клопотання обґрунтоване тим, що у період часу з 10.05.2017 р. по 12.05.2017 р. директор відповідача буде перебувати у службовому відряджені і не зможе взяти участі у справі як відповідач.

11.05.2017 року колегія суддів, заслухавши думку представника позивача стосовно клопотання відповідача про відкладання розгляду справи, у судовому засіданні ухвалила клопотання залишити без задоволення з наступних мотивів.

У відповідності до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Таким чином, наведені відповідачем обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об'єктивно непереборними. Директор (виконавчий орган) підприємства може як самостійно здійснювати представництво інтересів товариства, керівником якого він являється, так і не позбавлений права обрати будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів підприємства у суді.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Крім того, статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 13.08.2008 р. № 01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року „Про деякі питання застосування норми Господарського процесуального кодексу України").

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 11.05.2017р. за відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні 11.05.2017 року представник позивача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.05.2016 р. між Міністерством оборони України (замовник, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Ріко України» (постачальник, відповідач) було укладено договір № 303/26/119-16 про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України), який зареєстровано Державною казначейською службою України 06.06.2016 р. за № 21 та взято на облік. (а.с. 9)

Згідно п. 1.1. договору постачальник зобов'язується у 2016 році поставити позивачу товар код предмета закупівлі (за державним класифікатором продукції та послуг ДК - 016:2010) : 31.09.1.,_ДК 021:20-5 меблі, інші, (меблі різні) (лот 4), для обладнання казармених приміщень, для розміщення особового складу на загальновійськових полігонах, заміна втрачених на території та під час проведення анти терористичної операції, а замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки (терміни) і виключно за цінами згідно положень договору.

Ціна товару, передбаченого до поставки за договором, його номенклатура, характер, технічні та якісні характеристики, а також конструктивні, технологічні, експлуатаційні та інші вимоги до товару, строки (терміни) виконання Договору, визначаються специфікацією: Найменування товару - тумбочка армійська, строк постачання - до 31.07.2016 р. (включно), загальна кількість , яку необхідно постачити - 9 000 шт., ціна за одиницю товару без ПДВ - 300,00 грн., загальна ціна товару з ПДВ - 3 240 000,00 грн. (п. 1.2 договору)

Пунктом 3.1 договору визначено його ціну, яка складає 3 240 000,00 грн., в тому числі ПДВ 540 000,00 грн.

Відповідно до п. 5.1. договору товар постачається на умовах DDP відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року згідно з положеннями договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, завантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами, тощо.

Згідно п. 5.2. договору доставка товару здійснюється постачальником. Місце прийому товару є склад представника замовника. Витрати щодо перевезення товару від постачальника до місця приймання (склад) несе постачальник (за винятком розвантаження).

Приймання товару за кількістю і якістю здійснюється представником замовника, визначеним рознарядкою (додаток 2). Приймання товару за кількістю і якістю оформлюється актом, який складається представником замовника, що визначені рознарядкою в останній день приймання товару. Належним чином оформлений акт є підтвердженням приймання товару ( 5.3. та 5.4. договору).

Пунктом 6.1.1 договору замовник зобов'язаний прийняти поставлений товар у встановлені договором терміни постачання згідно з належним чином оформленим та підписаним актом прийому.

Відповідно до пунктів 6.3.1, 6.3.4. договору постачальник зобов'язаний забезпечити поставку товару у строки, виставлені договором; надати товар, визначений у п. 1.2. для приймання представнику та одержувачу замовника разом з усіма документами, необхідними для того, щоб прийняти товар на умовах договору.

Згідно з п. 7.3.2 договору за порушення строків виконання зобов'язання з вини постачальника (відповідача), він сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки.

Відповідно до п. 10.1. договору цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 10.12.2016 р., а в частині розрахунків та у випадку, передбаченому пунктом 7.3.1. до повного виконання сторонами взятих зобов'язань.

До договору також підписані наступні додатки: додаток 1 - Технічні вимоги до тумбочки армійської, додаток 3 - рознарядка від відвантаження тумбочок армійських, додаток 3 - ескіз тумбочки армійської.

Поставка товару відповідачем була здійснена 26.08.2016 р. в розмірі 1 000 одиниць товару та 30.08.2016 р в кількості 8 000 одиниць товару, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання № 23/8 від 26.08.2016 р. (а.с. 45), № 27/8 від 30.08.2016 р. (а.с. 42), № 25/8 від 30.06.2016 р. (а.с. 43), № 24/8 від 30.08.2016 р. (а.с. 44) та видатковими накладними № РН-000535 від 26.08.2016 р. - поставка 1 000 одиниць товару на загальну суму 360 000,00 грн., № РН-000540 від 30.08.2016 р. - поставка 1 000 одиниць товару на загальну суму 360 000,00 грн., № РН-000541 від 30.08.2016 р. - поставка 1 000 одиниць товару на загальну суму 360 000,00 грн., № РН-000542 від 30.08.2016 р. - поставка 1 000 одиниць товару на загальну суму 360 000,00 грн., № РН-000543 від 30.08.2016 р. - поставка 1 000 одиниць товару на загальну суму 360 000,00 грн., № РН-000544 від 30.08.2016 р. - поставка 1000 одиниць товару на загальну суму 360 000,00 грн., № РН-000545 від 30.08.2016 р. - поставка 1 000 одиниць товару на загальну суму 360 000,00 грн., № РН-000546 від 30.08.2016 р. - поставка 1000 одиниць товару на загальну суму 360 000,00 грн., № РН-000547 від 30.08.2016 р. - поставка 1000 одиниць товару на загальну суму 360 000,00 грн., які підписані представниками сторін та скріплені печатками. (а.с. 20-28)

Позивачем, у зв'язку з порушенням відповідачем строку поставки, 05.08.2016 р. надіслано на адресу відповідача претензію № 303/26/648 від 02.08.2016 р., в якій позивач вимагав виконати взяті на себе за договором зобов'язання у найкоротший строк, у разі неможливості - повідомити замовника щодо причин невиконання договору та сплатити на користь замовника пеню за ставкою 0,2% відсотка вартості товару за 2 доби прострочення у розмірі 12 960,00 грн. (а.с. 14-16)

20.10.2016 р. позивачем було надіслано на адресу відповідача претензію № 303/26/845 від 18.10.2016 р., в якій він вимагав сплатити на користь замовника суму пені у розмірі 191 520,00 грн. за 30 діб прострочення. (а.с. 17-18)

Проте, зазначені претензії були залишені відповідачем без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 191 520,00 грн. пені за неналежне виконання умов договору №303/26/119-16 від 20.05.2016 р. про закупівлю товарів, робіт або послуг (за кошти Державного бюджету України).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідач не виконав умов договору в належний строк, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми пені в розмірі 179 280,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов'язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За умовами ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідачем було порушено строки поставки по договору від 20.05.2016 р., а саме до 31.07.2016 р., оскільки поставки товару були здійсненні відповідачем лише 26.08.2016 р. у кількості 1 000,00 тумбочок армійських на загальну суму 360 000,00 грн. та 30.08.2016 р. у кількості 8 000,00 тумбочок армійських на загальну суму 2 880 000,00 грн.

Відповідно до п. 7.3.2 договору за порушення строків виконання зобов'язання з вини постачальника (відповідача), він сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки.

Згідно з ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді пені, передбаченої абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Враховуючи те, що договором передбачено сторонами пеню у розмірі 0,2 відсотка від вартості недопоставленого товару, господарське зобов'язання порушено в договорі, який фінансувався за рахунок Державного бюджету України та допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, а тому твердження відповідача, що до спірних правовідносин повинна застосовуватись ст. 549 ЦК України, яка передбачає відповідальність у вигляді пені за невиконання грошового зобов'язання, колегією суддів вважає необгрунтованим.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 6 грудня 2010 року в справі № 3-4гс10, від 20 грудня 2010 року у справі № 3-41гс10, від 28 лютого 2011 року у справі № 3-11гс11, від 04.02.2014 р. у справі № 3-1гс14.

Щодо посилання відповідача на постанову Верховного суду України від 03.12.2013 р., то колегія суддів зазначає, що Верховним судом України в зазначеній постанові вказано, що апеляційний суд правильно визнав висновок господарського суду щодо відповідальності відповідача за поставку товарів з простроченням строків передбачених у Договорі та вказав на помилковість застосування господарським судом частини 3 статті 549 ЦК України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», які передбачають застосування відповідальності за невиконання грошових зобов'язань.

Також, колегія суддів зазначає, що між сторонами у справі, що розглядається, виник спір щодо порушення умов поставки товару за договором про закупівлю товарів, а тому необхідно з'ясувати, яке саме це зобов'язання - грошове чи негрошове.

За змістом положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Згідно ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, договір поставки складається із двох взаємопов'язаних між собою зобов'язань: 1) правовідношення, в якому продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність, а покупець наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; 2) правовідношення, в якому покупець зобов'язаний прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму, а продавець має право вимагати від покупця відповідної оплати.

Аналізуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому покупець зобов'язаний оплатити наданий товар грошима, а продавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням, тоді як правовідношення, в якому продавець зобов'язаний передати товар, а покупець має право вимагати від продавця виконання поставки цього товару, є негрошовим зобов'язанням.

Зазначена правова позиція ґрунтується на правовій позиції, висловленій в постанові Верховного суду України від 04.02.2014 р. у справі № 3-1гс14.

Таким чином, оскільки відповідач взяте на себе негрошове зобов'язання щодо поставки товару вчасно не виконав, колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції в межах заявленого позивачем строку розрахунок пені, погоджується, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у сумі 179 280,00 грн. (за період з 01.08.2016 р по 25.08.2016 р. на суму непоставленого товару у розмірі 3 240 000,00 грн. та з 27.08.2016 р по 29.08.2016 р. на суму непоставленого товару у розмірі 2 880 000,00 грн.)

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали, наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Чернігівської області від 14.02.2017 року у справі № 927/121/17, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Ріко Україна" на рішення господарського суду Чернігівської області від 14.02.2017 року у справі № 927/121/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Чернігівської області від 14.02.2017 року у справі № 927/121/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 927/121/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко