КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2017 р. Справа№ 910/1449/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Власова Ю.Л.

за участю представників сторін:

позивача: Сорокіна І.В., довіреність б/н від 01.02.2017,

відповідача: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білгород-Дністровська Паляниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017

у справі №910/1449/17 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Білгород-Дністровська Паляниця"

до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

про визнання недійсним третейського застереження (договір застави від 11.06.2014 б/н)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Білгород-Дністровська Паляниця" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" про визнання недійсним третейського застереження (договір застави від 11.06.2014 б/н).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 у справі №910/1449/17 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Білгород-Дністровська Паляниця" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 у справі №910/1449/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував і порушив норми матеріального та процесуального права.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач зазначив, що укладання договору застави в частині передачі спорів, що виникають або можуть виникнути між учасниками правочину, на вирішення третейському суду (третейське застереження) відбулось із порушенням прав ТОВ "Білгород-Дністровська Паляниця", без наявності окремого погодження Загальних зборів учасників товариства та всупереч рішенню Загальних зборів учасників товариства від 03.10.2013.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2017, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білгород-Дністровська Паляниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 у справі №910/1449/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Андрієнка В.В., суддів Буравльова С.І., Власова Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білгород-Дністровська Паляниця" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 11.05.2017.

В судове засідання, яке відбулось 11.05.2017 з'явився представник позивача (апелянта), представник відповідача не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (ухвала суду від 07.04.2017) під №046.

Відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами пленуму ВГСУ від 16.12.2015) розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Враховуючи належне повідомлення відповідача про час, дату та місце судового засідання, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності представника відповідача.

За таких обставин постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду.

Присутній в судовому засіданні представник позивача (апелянта) надав суду усні пояснення стосовно доводів наведених в апеляційній скарзі.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню. При цьому судова колегія бере до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.06.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Білгород-Дністровська Паляниця" (заставодавець, позивач, далі - Товариство) та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (заставодержатель, відповідач, нове найменування ПАТ "Сбербанк", далі - Банк) укладено договір застави б/н (далі - Договір застави).

Згідно із п. 1.1. Договору застави, у відповідності до цього Договору в забезпечення виконання зобов'язань, які випливають із:

- Договору про відкриття кредитної лінії №17-В/10 (далі - Основний договір-1), укладеного між Публічним акціонерним товариством "Одеський коровай" (далі - ПАТ "Одеський коровай") і заставодержателем;

- Договору про відкриття кредитної лінії №18-В/10 (далі - Основний договір-2), укладеного між ПАТ "Одеський коровай" і заставодержателем, з усіма змінами та доповненнями, укладеними протягом строку його дії, які (зобов'язання) зокрема, але не обмежуючись, перелічені у статті 2 цього Договору та можуть виникнути в майбутньому з вказаними договорами, заставодавець передає заставодержателю в наступну заставу майно, зазначене в п. 3.1. Договору застави.

Предметом застави за цим Договором є - обладнання та інші основні засоби, які належать заставодавцю на праві власності, що підтверджується балансовою довідкою від 11.06.2014 №1к. Предмет застави, що передається в момент підписання цього Договору в заставу заставодержателю, перелічений в додатку 1 до цього Договору, який є невід'ємною частиною Договору застави (п. 3.1. Договору застави).

Цей Договір набуває чинності з моменту його укладення в письмовій формі і діє до моменту повного виконання усіх зобов'язань за Основним договором-1 та Основним договором-2 (п. 9.1. Договору застави).

Відповідно до пункту 9.5. Договору застави усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з цього Договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання неукладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються Договору застави, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво від 15.03.2013 про реєстрацію постійного діючого третейського суду, видане Держаною реєстраційною службою України), згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/; спір розглядається одноособово суддею, призначеним головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті вказаного суду http://arbitrate.com.ua/; при цьому, сторони Договору застави підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", добре розуміють положення цього регламенту; сторони домовились, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" є остаточними і обов'язковими з дати його винесення; умови Договору застави, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди; місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього Договору.

Позивач в обгрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 03.10.2013 загальні збори Товариства з обмеженою відповідальністю "Білгород-Дністровська Паляниця" вирішували питання щодо повноважень посадових осіб позивача та ухвалили: встановити обов'язкове погодження умов третейських угод (третейських застережень) із загальними зборами; заборонити директору Товариства укладати третейські угоди (третейські застереження) без попереднього погодження на такі дії із загальними зборами. Договір застави підписано ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від 13.05.2014, посвідченої приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу за реєстровим №763. Однак, із загальними зборами позивача укладення спірного третейського застереження погоджено не було. Отже, третейська угода має бути визнана недійсною у зв'язку із відсутністю у особи, яка її уклала зі сторони позивача, повноважень на такі дії.

Відповідач проти позову заперечував посилаючись на те, що третейське застереження відповідає вимогам чинного законодавства України, загальними зборами Товариства було погоджено укладення третейської угоди, а тому відсутні підстави для визнання її недійсною.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з наступного.

Статтею 203 Цивільного кодексу України України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 пп. 2.1 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно із ст. 2 Закону України "Про третейські суди" (далі - Закон) третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Частинами першою, четвертою-сьомою статті 12 Закону визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Разом з тим, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.01.2008 №1-рп/2008, гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004 №3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону).

Аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 у справі №3-37гс15.

Отже, зі змісту Договору застави від 11.06.2014 б/н, зокрема, його пункту 9.5. вбачається, що третейське застереження відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про третейські суди".

Стосовно тверджень позивача щодо відсутності дозволу загальних зборів учасників Товариства на укладення спірного правочину, слід зазначити наступне.

До матеріалів справи долучено протокол загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Білгород-Дністровська Паляниця" від 06.06.2014 №10/06/14, зі змісту якого чітко вбачається, що загальні збори погодили проект Договору застави, у тому числі і третейське застереження, викладене у пункті 9.5. вказаного Договору.

Таким чином, спірна третейська угода була укладена за наявності відповідного погодження загальними зборами учасників Товариства, а тому підстави для визнання її недійсною відсутні.

Крім того, зі змісту довіреності від 13.05.2014 №763 вбачається, що ОСОБА_4, який підписував Договір застави зі сторони позивача, було надано повноваження, в тому числі, і на укладення договорів застави.

Отже, Договір застави від 11.06.2014 б/н було підписано уповноваженою на те особою, яка на момент укладення спірного правочину, у відповідності до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Також, згідно вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в позові обставин, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним третейського застереження (договір застави від 11.06.2014 б/н) є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білгород-Дністровська Паляниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 у справі №910/1449/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 у справі №910/1449/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/1449/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

Ю.Л. Власов