КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2017 р. Справа№ 910/21436/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Концерну «Військторгсервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2017

у справі №910/21436/16 (суддя Дупляк О. М.)

за позовом Міністерства оборони України

до Концерну «Військторгсервіс»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Департамент державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України

про стягнення грошових коштів

за участю представників:

від позивача: представник Кривошея Д.А. (довіреність №220/381/д від 04.11.2016);

від відповідача: представник Козоріз А.С. (довіреність №03 від 04.01.2017);

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Концерну «Військторгсервіс» про стягнення грошових коштів у сумі 105 129,36 грн, з яких 43 288,56 грн пені та 61 840,80 грн штрафу, вказуючи на неналежне виконання відповідачем зобов'язань зі своєчасної поставки товару за договором про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/15/385 від 09.09.2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у справі №910/21436/16 позов задоволено повністю, стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь Міністерства оборони України в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», пеню у розмірі 43 288,56 грн, штраф у розмірі 61 840,80 грн, судові витрати у розмірі 1 576,95 грн та надано розстрочку виконання рішення на двадцять чотири місяці.

Не погоджуючись частково із вказаним рішенням господарського суду першої інстанції, Концерн «Військторгсервіс» звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у справі №910/21436/16 та постановити нове рішення, яким зменшити розмір штрафних санкцій до 1000,00 грн, стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що місцевий господарський суд, розглядаючи справу, належним чином не дослідив письмові докази, не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, прийняв рішення з порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 поновлено Концерну «Військторгсервіс» строк на подання апеляційної скарги, порушено апеляційне провадження та розгляд справи призначено на 19.04.2017.

У судове засідання 19.04.2017 позивач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, своїх уповноважених представників не направили, у зв'язку з чим розгляд скарги на підставі ст. 77 ГПК України було відкладено на 17.05.2017.

17.05.2017 в судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір штрафних санкцій до 1 000,00 грн.

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а судове рішення залишити без змін.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача в судове засідання свого уповноваженого представника не направила, про день, місце та час розгляду апеляційної скарги була повідомлена належним чином.

Вислухавши думку представників сторін, враховуючи, що третя особа не повідомила суд про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції та не заявила клопотання про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за її відсутності.

У судовому засіданні 17.05.2017 колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 09.09.2015 між Міністерством оборони України (в тексті договору - замовник) та Концерном «Військторгсервіс» (в тексті договору - постачальник) було укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/15/385 (далі за текстом - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується у 2015 році поставити позивачу білизну спідню трикотажну (лот 2. Кальсони (тип 2) з полотна трикотажного бавовняного футерованого оливкового кольору) (далі - товар), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості та у строки, вказані в договорі.

У пункті 1.2 договору сторони погодили строк (термін) постачання товару - до 15.10.2015 включно та ціну товару з ПДВ, яка складає 883 440, 00 грн.

Пунктом 2.7 договору визначено, що приймання товару оформлюється актом приймального контролю (якості) який повинен бути складений військовим представництвом Міністерства оборони України. Належним чином оформлений та підписаний акт є підтвердженням приймання товару по якості та направляється замовнику після відправки товару разом із рахунком-фактурою.

Згідно з п. 4.1 договору розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом тридцяти банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером постачальника.

Відповідно до п.п. 5.1, 5.3 договору товар постачається на умовах DDP - склад замовника відповідно до міжнародних правил по тлумаченню торгівельних термінів «ІНКОТЕРМС» у редакції 2010 року згідно з положеннями договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, встановлених стандартами, тощо. Датою поставки товару вважається дата вказана одержувачем замовника в акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній постачальника.

Згідно з п. 7.3.4 договору за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню у розмірі 0,2 % від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, за прострочення понад десять днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п. 10.1. договору).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач поставив позивачу визначений договором товар на загальну суму 883 440,00 грн, що підтверджується Актами приймального контролю якості, підписаними уповноваженими представниками сторін (а.с. 14, 16), а саме: відповідно до акту приймального контролю якості №385/1 від 13.10.2015 відповідачем поставлено, а позивачем прийнято товар в кількості 7 000 виробів на загальну суму 515 340,00 грн (7 000,00 * (61,35 + 20% ПДВ) = 515 340,00); відповідно до акту приймального контролю якості №385/2 від 14.10.2015 відповідачем поставлено, а позивачем прийнято товар в кількості 5 000 виробів на загальну суму 368 100,00 грн (5 000,00 * (61,35 + 20% ПДВ) = 368 100,00).

Однак, з доданих до Актів приймального контролю якості оголошень №385/1 від 12.10.2015 та №385/2 від 12.10.2015 вбачається, що в порушення визначеного договором терміну поставки товару (15.10.2015), зазначені в акті №385/1 від 13.10.2015 вироби завезені на склад 06.11.2015, а зазначені в акті №385/2 від 14.10.2015 вироби завезені на склад 12.11.2015 (а.с. 6,8).

Відтак, як вірно визначено сторонами та встановлено місцевим господарським судом, з урахуванням положень пунктів 1.2, 5.3 договору, прострочення поставки товару з боку відповідача за актом приймального контролю №385/1 від 13.10.2015 складає 22 дні, а за актом приймального контролю №385/2 від 12.10.2015 - 28 днів.

З огляду на порушення відповідачем строків виконання своїх зобов'язань з поставки товару, позивач звернувся з даним позов до суду про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 105 129,36 грн, з яких 43 288,56 грн пені та 61 840,80 грн штрафу, нарахованих відповідно до умов укладеного договору.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційній скарзі наголошував на тому, що Концерн «Військторгсервіс» перебуває у важкому фінансовому стані, а відтак, враховуючи ступінь виконання зобов'язання та відсутність збитків позивача, просив зменшити їх розмір до 1000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги Міністерства оборони України, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки відповідач порушив строки виконання своїх зобов'язань, позивач має право застосувати до відповідача визначені укладеним між сторонами договором та чинним законодавством заходи відповідальності. При цьому, суд першої інстанції не знайшов підстав для зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи скаржника вважає необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Визначаючи правову природу укладеного сторонами договору, суд першої інстанції вірно визначив, що такий за своїм змістом є договором поставки товару, за яким, у відповідності до положень статті 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Таким чином, укладення Міністерством оборони України та Концерном «Військторгсервіс» договору про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/15/385 від 09.09.2015 було спрямоване на отримання останнім оплати за поставлений товар та обов'язку здійснити своєчасну його поставку.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 1.2 договору сторони погодили строк (термін) постачання товару - до 15.10.2015 включно.

Відповідно до вимог статей 509, 526 Цивільного кодексу України, статей 173, 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та не заперечується відповідачем, останній у встановлений строк свого обов'язку по поставці товару не виконав, допустивши прострочення виконання зобов'язання, а тому наявні правові підстави для застосування встановленої законом та договором відповідальності.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 43 288,56 грн пені, нарахованої за Актом приймального контролю якості №385/1 від 13.10.2015 на суму 515 340,00 грн за період з 16.10.2015 по 06.11.2015 та за Актом приймального контролю якості №385/2 від 14.10.2015 на суму 368 100,00 грн за період з 16.10.2015 по 12.11.2015, а також 61 840,80 грн штрафу, що становить 7% вартості товару.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України, відповідно до якої у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Пунктом 7.3.4. договору сторони визначили, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню у розмірі 0,2% від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, за прострочення понад десять днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості договору.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови договору та обставини справи, перевіривши надані позивачем розрахунки пені та штрафу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вказані розрахунки є вірними.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції подав клопотання про зменшення розміру стягнення з нього штрафних санкцій (пені та штрафу), які заявлені позивачем у позові, у зв'язку з перебуванням Концерну «Військторгсервіс» у тяжкому фінансовому стані, неотриманням жодних дотацій та фінансування з бюджету, накладенням арештів на рахунки, незначним порушенням строків поставки та тим, що такі порушення не спричинили позивачу збитків. Аналогічні підстави були зазначені відповідачем і в апеляційній скарзі.

Частина 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України надає господарському суду при прийнятті рішення право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов'язань й міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом'якшення неустойки наділений суд задля усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов'язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов'язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

При цьому, відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов'язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути внаслідок порушення зобов'язань, значно вище основного невиконаного зобов'язання.

Крім того, правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з'ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Відповідно до п. 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме, частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

В обґрунтування своїх вимог щодо зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню на користь позивача, відповідачем надано довідку щодо заборгованості з податків і зборів перед бюджетом станом на 30.12.2016, довідку щодо заборгованості перед стягувачами, яка рахується згідно зведеного виконавчого провадження, довідки щодо чисельності штатних працівників та місячного фонду заробітної плати (а.с. 53-56).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не надано доказів щодо вжиття ним заходів до належного виконання своїх зобов'язань за договором та необґрунтовано причини неналежного їх виконання.

Місцевий господарський суд обґрунтовано зауважив, що відповідачем також не надано жодних доказів звернення до позивача з відповідними заявами про перенесення строків поставки на іншу дату.

При цьому, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, наведені відповідачем обставини, зокрема, складне фінансове становище, не є тими виключними обставинами, які б давали підстави для зменшення розміру пені та штрафу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, важке фінансове становище відповідача утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об'єктивних, незалежних від відповідача обставин.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що фінансові проблеми у відповідача виникли з початку 2014 року, що підтверджується наданими ним копіями постанов Державної виконавчої служби про арешт коштів і майна, в яких Концерн «Військторгсервіс» зазначений як боржник (а.с. 78-81).

Однак, укладаючи у вересні 2015 року договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/15/385, відповідач на власний ризик підписав та погодив умови, якими передбачено відповідальність за неналежне виконання своїх зобов'язань.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за приписами ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, наведені відповідачем підстави для зменшення розміру штрафних санкцій, зокрема, складне фінансове становище, не є виключними обставинами та мають негативний вплив на господарську діяльність не лише відповідача, але й інших суб'єктів підприємницької діяльності в силу складних процесів в економіці.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, важке фінансове становище відповідача утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об'єктивних, незалежних від відповідача обставин.

З огляду на вищевикладене, враховуючи інтереси обох сторін, наявність заперечень позивача в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, причини невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, ступінь виконання зобов'язання відповідачем та його майновий стан, а також відповідність розміру заявлених до стягнення пені та штрафу наслідкам порушення зобов'язання, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевий господарський суд, належним чином дослідивши обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 43 288,56 грн та штрафу у розмірі 61 840,00 грн.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що майновий стан відповідача було враховано судом першої інстанції при наданні розстрочки виконання рішення суду, а відтак доводи апелянта щодо не дослідження судом наданих письмових доказів є безпідставними.

Так, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи місцевим господарським судом відповідачем було подану заяву про розстрочення виконання рішення суду рівними частинами на 36 місяців з дати набрання останнім законної сили.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України приймаючи рішення, суд має право розстрочити або відстрочити його виконання.

Згідно з п. 1 ст. 121 цього Кодексу при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

З огляду на те, що Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його виконання неможливим, суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 ГПК України.

Пунктом 7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» визначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Враховуючи скрутний фінансовий стан, ступінь виконання зобов'язання відповідачем на час розгляду справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду та надання розстрочки виконання рішення відповідачеві на двадцять чотири місяці, у наступні терміни виконання: 4 446,10 грн - до 28.02.2017; 4 446,10 грн - до 31.03.2017; 4 446,10 грн - до 30.04.2017; 4 446,10 грн - до 31.05.2017; 4 446,10 грн - до 30.06.2017; 4 446,10 грн - до 31.07.2017; 4 446,10 грн - до 31.08.2017; 4 446,10 грн - до 30.09.2017; 4 446,10 грн - до 31.10.2017; 4 446,10 грн - до 30.11.2017; 4 446,10 грн - до 31.12.2017; 4 446,10 грн - до 31.01.2018; 4 446,10 грн - до 28.02.2018; 4 446,10 грн - до 31.03.2018; 4 446,10 грн - до 30.04.2018; 4 446,10 грн - до 31.05.2018; 4 446,10 грн - до 30.06.2018; 4 446,10 грн - до 31.07.2018; 4 446,10 грн - до 31.08.2018; 4 446,10 грн - до 30.09.2018; 4 446,10 грн - до 31.10.2018; 4 446,10 грн - до 30.11.2018; 4 446,10 грн - до 31.12.2018; 4 446,10 грн - до 31.01.2019.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у справі №910/21436/16 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Концерну «Військторгсервіс» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 ГПК України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у справі №910/21436/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у справі №910/21436/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21436/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук