КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. Справа№ 910/22888/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін

від позивача : Палієнко В.О. - представник за дов. №94 від 02.02.2017 року;

від відповідача : ОСОБА_3 - паспорт НОМЕР_1 виданий 27.12.1998 року,

розглянувши апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017

у справі № 910/22888/16 (суддя: Босий В.П.)

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області

до ОСОБА_3

про розірвання договору та повернення майна.

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач) про розірвання договору та повернення майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 неналежним чином виконує взяті на себе зобов'язання за договором від 27.02.2003 року купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - ливарного цеху в АДРЕСА_1, у зв'язку з чим позивач просить суд першої інстанції розірвати вказаний договір, а також повернути у власність держави придбаний об'єкт.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року у справі №910/22888/16 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року у справі №910/22888/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема суд першої інстанції безпідставно не залучив до справи в якості третьої особи ПАТ «Малинський дослідно - експериментальний ливарно-механічний завод».

Крім того, скаржник зазначив, що підставою для розірвання договору купівлі-продажу, укладеного в процесі приватизації об'єкта державного майна, є встановлені обставини невиконання покупцем зобов'язань за відповідним договором купівлі-продажу.

Також, скаржник вказав, що при підписанні акта приймання - передачі відповідачу було передано проектно- кошторисну документацію на незавершене будівництво газоочисного відділення ливарного цеху Малинського дослідно-експерементального заводу, а саме рішення Малинської міської ради від 10.07.1980 №277, акт відведення земельної ділянки від 10.02.1983 року та генеральний план ділянки. Для здійснення приватизації даного об'єкта цих документів було достатньо.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 02.03.2017 року апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області було прийнято до провадження.

28.03.2017 року в судовому засіданні було оголошено перерву на 16.05.2017 року відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У зв'язку з участю судді Коротун О.М., у тренінгу 16.05.2017 року, протоколом автоматичної зміни колегії суддів від 15.05.2017 року, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/22888/16 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевича А.Г., Гаврилюка О.М.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 15.05.2017 року прийнято апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року у справі № 910/22888/16 до свого провадження у новому складі колегії суддів.

У судовому засіданні 16.05.2017 року представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

В судовому засіданні 16.05.2017 року представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року по справі №910/22888/16 залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

27.02.2003 року між РВ ФДМУ по Житомирській області (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - ливарного цеху в АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Карповичем О.М. за реєстровим №2-272 (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцеві не завершений будівництвом об'єкт державної форми власності - ливарний цех, який перебуває на балансі ВАТ "Сервіс" та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,7 га. Питання придбання або оренди земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, покупець вирішує з органами місцевого самоврядування після набуття ним права власності.

Відповідно до п. 1.2 договору право власності на об'єкт незавершеного будівництва виникає у покупця з моменту підписання акта приймання-передачі.

25.03.2003 року продавець передав, а покупець прийняв придбане ним державне майно - не завершений будівництвом ливарний цех, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,7 га, що підтверджується актом приймання-передачі об'єкта незавершеного будівництва.

Згідно з п. 5.3 договору до обов'язків покупця відноситься зобов'язання завершити будівництво протягом 5 років.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.06.2010 року у справі №40/167 розірвано договір, а також зобов'язано відповідача повернути об'єкт незавершеного будівництва -ливарний цех, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,7 га, у власність держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області шляхом підписання між сторонами акту приймання-передавання.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 року у справі №40/167, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2011 року, рішення господарського суду міста Києва від 17.06.2010 року скасовано та прийнято нове рішення, яким внесено зміни в абзац 1 п. 5.3 договору та викладено його в наступній редакції: "завершення будівництва протягом 5 років з моменту отримання права користування земельною ділянкою після встановлення меж в натурі та дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт у встановленому порядку".

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, у відповідності до ст. 653 Цивільного кодексу України зобов'язання відповідача змінилося з моменту набрання законної сили постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 року у справі №40/167.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Тобто, постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 року та Вищого господарського суду України від 09.02.2011 року у справі №40/167, мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що РВ ФДМУ по Житомирській області не вжило установленому порядку заходів щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій розташований спірний об'єкт незавершеного будівництва, не зверталося з поданням до органів виконавчої влади щодо відведення земельної ділянки відповідачу.

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області було проведено поточну перевірку виконання умов договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - ливарного цеху в АДРЕСА_1, результати якої оформлено актом б/н від 27.04.2016 року. У вказаному акті зазначено, що умови договору покупцем не виконуються, будівництво об'єкту не завершено.

Позовні вимоги мотивовані наявністю, на думку позивача, підстав для розірвання договору та повернення майна у державну власність.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення містяться у ст. 188 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

За змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і за рішенням суду у випадках, що передбачені, в тому числі, ст.ст. 651, 652 Цивільного кодексу України.

Правовий механізм приватизації державного майна, в тому числі, об'єктів незавершеного будівництва, єдиних майнових комплексів невеликих державних підприємств шляхом їх відчуження на користь одного покупця одним актом купівлі-продажу регулюється спеціальними законами, зокрема, Законом України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва", Законом України "Про приватизацію державного майна" та Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Отже, положення вказаних Законів є спеціальними, а тому мають пріоритет перед загальною нормою ст. 651 Цивільного кодексу України щодо порядку та підстав розірвання договору (аналогічна правова позиція містяться в постанові Вищого господарського суду України від 03.10.2016 року у справі №918/39/16).

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відведення земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, оформляється відповідним рішенням згідно з вимогами законодавства. У разі відсутності рішення про відведення земельної ділянки в натурі, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, за поданням органів приватизації спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його органи на місцях разом з адміністрацією підприємства, установи, організації, на балансі яких перебуває об'єкт незавершеного будівництва, у місячний строк вживають у встановленому порядку заходів щодо відведення земельної ділянки несільськогосподарського призначення, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва. Роботи, пов'язані з відведенням земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, та підготовкою технічної документації, необхідної для її придбання, а також оформленням державного акта на право власності на землю, виконуються за рахунок коштів, передбачених на підготовку та проведення приватизації.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, документація з землеустрою в порядку ст. 186-1 Земельного кодексу України Управлінням не затверджувалась, відомості щодо отримання ОСОБА_3 документів, що підтверджують право користування земельною ділянкою в матеріалах справи відсутні.

Протягом 2003-2016 років відповідачем неодноразово вчинялись дії з метою отримання права користування земельною ділянкою під об'єктом приватизації, в тому числі відповідач звертався до Малинського міського голови, а також безпосередньо до позивача з проханням надати дозвіл на розробку проекту відводу земельної ділянки.

В той же час, відповідного дозволу Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області надано не було, станом на момент вирішення спору по суті, ОСОБА_3 документів на право користування земельною ділянкою не отримано.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що при підписанні акта приймання - передачі відповідачу було передано проектно- кошторисну документацію на незавершене будівництво газоочисного відділення ливарного цеху Малинського дослідно-експерементального заводу, а саме рішення Малинської міської ради від 10.07.1980 року №277, акт відведення земельної ділянки від 10.02.1983 року та генеральний план ділянки. Для здійснення приватизації даного об'єкта відповідачу цих документів було достатньо, з огляду на наступне.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що долучений до апеляційної скарги акт прийому-передачі ПДК не містить підпису відповідача на додатку, а тому відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не може вважатися належним та допустимим доказом.

Крім того, позивач не обґрунтував належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України.

Також, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що у відповідності до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, в тому числі, земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про приватизацію державного майна" державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні. Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим діють на підставі Закону України "Про Фонд державного майна України", цього Закону, інших законів України з питань приватизації. Державні органи приватизації у межах своєї компетенції, в тому числі, здійснюють продаж земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації.

Пунктом 12 Прикінцевих положень Земельного кодексу України (із доповненнями, внесеними згідно із Законами України від 20.12.2005 року N 3235-IV, від 19.12.2006 року N 489-V, від 28.12.2007 року N 107-VI) було передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності державні органи приватизації здійснюють розпорядження (крім відчуження земель, на яких розташовані об'єкти, що не підлягають приватизації) землями, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, а також продаж земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що звернення ОСОБА_3 з заявами про надання згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки, на якій розташований об'єкт приватизації за договором є обґрунтованими.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення відповідного дозволу надано не було, проект відводу не розроблено, документів на право користування земельною ділянкою відповідачем не отримано.

Відповідно до ст.. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 5.3 Договору в редакції, викладеної постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 р. у справі №40/167, відповідач був зобов'язаний завершити будівництво об'єкту протягом 5 років з моменту отримання права користування земельною ділянкою після встановлення меж в натурі та дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт у встановленому порядку.

Відтак, враховуючи умови укладеного між сторонами правочину, виходячи з наведених норм чинного законодавства щодо строків виконання зобов'язань, суд дійшов висновку, що строк виконання покупцем обов'язку за Договором в частині завершення об'єкту будівництва станом на момент звернення позивача із даним позовом до суду не настав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто, зазначена стаття передбачає, що порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, на момент звернення позивача до суду позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України факту настання строку виконання відповідачем зобов'язань за договором, а відтак порушеного права позивача як на момент подання заяви, так і на момент розгляду даної справи в суді першої інстанції, не існувало, що виключає можливість задоволення позовних вимог в частині розірвання Договору.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині розірвання спірного договору.

Крім того, оскільки суд відмовив в задоволенні позову в частині розірвання спірного договору, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині повернення майна до державної власності, як похідні.

Також, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції безпідставно не залучив до справи в якості третьої особи ПАТ «Малинський дослідно - експериментальний ливарно-механічний завод», з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Пунктом 1.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Проте, з огляду на предмет спору, прийняття рішення у даній справі жодним чином не вплине на права та обов'язки ПАТ «Малинський дослідно - експериментальний ливарно-механічний завод».

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року у справі №910/22888/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 року у справі №910/22888/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22888/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич