РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2017№910/3060/16

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

про зобов'язання звільнити та повернути майно

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Береговий В.В. - адвокат;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення 276 000, 00 грн. заборгованості по орендній платі, 113 766, 00 грн. інфляційних нарахувань, 1 794, 00 грн. 3 % річних від простроченої суми, 8 400, 00 грн. неустойки у розмірі подвійної плати після припинення договору найму, 10 874, 00 грн. 182% річних від простроченої суми орендної плати; зобов'язання відповідача звільнити (повернути) торгове приміщення магазину „Меблі" загальною площею 140,3кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та передати об'єкт оренди позивачу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.05.2016 позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 27 600, 00 грн. заборгованості по орендній платі, 21 937,00 грн. інфляційних нарахувань, 10 874, 00 грн. 182% річних, 8 400, 00 грн. неустойки в розмірі подвійної орендної плати та 2 410, 17 грн. витрат по оплаті судового збору. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2016 рішення господарського суду міста Києва від 24.05.2016 року у справі № 910/3060/16 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2017 постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2016 та рішення господарського суду міста Києва від 24.05.2016 у справі № 910/3060/16 в частині відмови в зобов'язанні відповідача звільнити (повернути) об'єкт оренди скасовано; матеріали справи № 910/3060/16 у цій частині направлені на новий розгляд до господарського суду першої інстанції; в решті рішення та постанову у справі № 910/3060/16 залишено без змін. Скасовуючи попередні судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача звільнити (повернути) об'єкт оренди та направляючи в цій частині справу на новий розгляд Вищий господарський суд України вказав на те, що судами встановлено, що договір оренди є розірваним, у відповідача відсутні правові підстави утримання орендованого майна, а наступив обов'язок повернути таке майно. При цьому, не мають правового значення ті обставини, хто із сторін договору оренди несе обов'язок із складання акту приймання-передачі об'єкту оренди. В цьому контексті Вищий господарський суд України зазначив, що вказівка на акт приймання-передачі, про який згадується в п. 2.4 договору оренди, свідчить, що з його допомогою сторони визначили порядок реалізації обов'язку з передачі об'єкту оренди, який у спірному випадку виникає у орендаря саме у зв'язку з розірванням договору оренди. Сам по собі акт приймання-передачі не є визначальним для висновку про виникнення зобов'язального правовідношення, зокрема з повернення орендованого майна у разі припинення договору, виникнення якого закон пов'язує саме з припиненням договору оренди. З огляду на невиконання зобов'язання з повернення майна з оренди, вимоги наведеної норми ст. 785 ЦК України не виконано, законних підстав для утримання орендарем цього майна не наведено, тому у судів не було підстав для відмови в позові в частині вимог, що стосуються звільнення орендованого майна з мотивів, що не ґрунтуються на наведені нормі закону. Таким чином, судам належить встановити обставини, пов'язані із виконання орендарем обов'язку повернути майно з оренди, надати оцінку доказам, які доводять виконання цього обов'язку або причин його невиконання та вирішити спір в цій частині вимог. Розпорядженням Керівника апарату господарського суду міста Києва від 20.02.2017 № 05-23/604 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/3060/16. Внаслідок повторного автоматизованого розподілу справу №910/3060/16 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.02.2017 суддею Літвіновою М.Є. прийнято справу № 910/3060/16 до свого провадження, її розгляд призначено на 15.03.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.03.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 05.04.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.04.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 19.04.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.04.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 27.04.2017 року.

27.04.2015 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.04.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 17.05.2017 року.

В судовому засіданні 17.05.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 17.05.2017 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

При цьому, в судовому засіданні 17.05.2017 року судом було розглянуто подане представником відповідача про припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, та вирішено відмовити в його задоволенні, враховуючи наступне.

Так, обґрунтовуючи заявлене клопотання про припинення провадження у справі відповідач вказує на те, що Договір оренди був підписаний позивачем саме як фізичною особою, а не як суб'єктом господарської діяльності, фізичною особою-підприємцем.

Водночас, з преамбули Договору оренди вбачається, що особа позивача в договорі зазначена наступним чином: "ОСОБА_1, далі "Орендодавець", який діє на підставі свідоцтва про реєстрацію № НОМЕР_3 від 21.10.2011 року з однієї сторони...".

Доказом того, що позивач має свідоцтво про реєстрацію № НОМЕР_3 від 21.10.2011, є наявна в матеріалах справи копія Виписки з ЄДРПОУ серії НОМЕР_4

Таким чином, позивач укладав договір саме як фізична особа-підприємець, а не фізична особа, як те стверджує відповідач.

Згідно ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За таких обставин, у суду відсутні правові підстави для припинення провадження у справі № 910/3060/16 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, а тому суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі.

У судовому засіданні 17.05.2017 року судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2014 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець, який діяв при укладанні договору на підставі свідоцтва про реєстрацію від 21.10.2011 року № НОМЕР_3) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (орендар) було укладено Договір оренди об'єкта нерухомості, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування основні засоби, торгівельну площу: магазину „Меблі" в розмірі 140,3 кв.м, магазину „Барвінок" в розмірі 72,5 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2

Відповідно до п. 2.2 Договору об'єкт оренди повертається орендодавцеві орендарем за актом приймання - передачі, в якому сторони зазначають склад об'єкта оренди, його стан на момент повернення, протягом 5 днів з моменту закінчення строку дії договору, або в разі дострокового припинення строку дії договору - з дати припинення строку дії договору.

В п. 2.4 Договору сторонами погоджено, що обов'язок складання акту приймання - передачі покладається на сторону, яка є власником об'єкта оренди.

Згідно з п. 4.1 Договору він діє з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року у випадку відсутності заяви від сторін про припинення договору після закінчення його протягом одного місяця він вважається продовжений на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором (п. 4.5 Договору).

Згідно з п. 7.4. Договору Орендодавець має право відмовитись від цього Договору і вимагати повернення об'єкта оренди у випадках порушення Орендарем будь-якої з умов п. 3.3. Договору.

Орендодавець має право достроково розірвати цей Договір і вимагати повернення об'єкта оренди у випадках порушення Орендарем будь-якої з умов п. 3.3. цього Договору.

Під час первісного розгляду даного позову судом встановлено, що позивач, як орендодавець, за договором правом на односторонню відмову скористався направивши відповідачу рекомендованого листа 301, який відповідачем отриманий не був. Висновку, що відповідач не отримав рекомендований лист 301 суд дійшов на підставі копії конверту листа 301 з повідомленням про вручення (тобто лист був повернутий на адресу відправника), які були надані в матеріали справи відповідачем, що свідчить про те, що відповідач такий лист бачив (зняв копію), проте не отримав. Оскільки лист 301 був повернутий відправнику, його текст відповідачем в матеріали справи не міг бути наданий. Отже, враховуючи вказані обставини суд вірно погодився з твердженням позивача, що договір з 29.11.2015 є розірваний.

Вищий господарський суд із зазначеними висновками щодо розірвання Договору оренди погодився та рішення господарського суду міста Києва в цій частині залишив без змін.

З наведеного вбачається, що Договір оренди припинив свою дію з 29.11.2015 року.

Проте, відповідач взяті на себе договірні зобов'язання не виконав та у встановлений п. 2.2. Договору строк об'єкт оренди позивачу не повернув.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина 1 статті 763 Цивільного кодексу України).

Статтею 291 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об'єкта оренди; ліквідації суб'єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об'єкта оренди. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що об'єкт оренди повертається орендодавцеві орендарем за актом приймання - передачі, в якому сторони зазначають склад об'єкта оренди, його стан на момент повернення, протягом 5 днів з моменту закінчення строку дії договору, або в разі дострокового припинення строку дії договору - з дати припинення строку дії договору.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Проте, в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження того, що відповідач на виконання взятих на себе згідно з п. 2.2. Договору зобов'язань повернув орендоване майно позивачу.

За таких обставин, господарський суд вважає позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача звільнити орендоване майно та передати його позивачу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення позивачу орендованого майна.

Викладені у письмових поясненнях доводи відповідача, в тому числі щодо обставин розірвання Договору, були предметом дослідження судів під час первісного розгляду даної справи, якими було надано належну правову оцінку, і в цій частині судові рішення Вищим господарським судом України скасовані не були.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач всупереч п. 2.2. Договору та ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України орендоване майно позивачу так і не повернув, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

При цьому, згідно з вимогами ст. 84 Господарського процесуального кодексу України судом, враховуючи умови пункту 2.2. спірного договору оренди, встановлюється строк вчинення відповідних дій тривалістю 5 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили.

Так, відповідно до п. 9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" у резолютивній частині рішення має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду. При цьому господарські суди повинні зазначати у рішенні про вчинення певних дій або про припинення певних дій - відповідний припис, наприклад: "Такому-то звільнити таке-то приміщення (із зазначенням його найменування, місцезнаходження згідно з поштовою адресою, площі)", "Такому-то припинити такі-то дії, які перешкоджають доступу такого-то у приміщення (із зазначенням тих же даних про приміщення)", строк виконання відповідних дій та/або про видачу наказу про примусове виконання рішення (пп. 9.10.).

При цьому, під час розгляду справи змінилось найменування населеного пункту, в якому розташований об'єкт оренди, і постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» 19.05.2016 № 1377-VIII Фрунзівський район Одеської області було перейменовано на Захарівський.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

При цьому, судом враховано, що згідно з п. 4.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Зобов'язати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 (02091, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) звільнити приміщення магазину «Меблі» загальною площею 140,3 кв.м. за адресою Одеська область, Захарівський район, смт. Затишшя, вулиця Суворова, будинок 33) та передати його Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 (АДРЕСА_3; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) протягом 5 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили.

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (02091, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_3; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 515 (одну тисячу п'ятсот п'ятнадцять) грн. 80 коп. та витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 653 (одну тисячу шістсот п'ятдесят три) грн. 60 коп. за подання касаційної скарги.

4. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.05.2017.

Суддя М.Є. Літвінова