РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2017Справа №910/5953/17

За позовом Публічного акціонерного товариства "Донбасенерго"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення заборгованості 70 274 946,74 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Боєнко О.В. - за довіреністю № 19-250 від 22.12.2016 року,

Мамонов Д.В. - за довіреністю № 19-302 від 22.12.2016 року;

від відповідача: Лях К.М. - за довіреністю № Ц/3-04/322 від 09.12.2016 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Донбасенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 70 274 946,74 грн. вартості поставленої електроенергії.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Багатостороннього договору між учасниками ринку електричної енергії від 11.06.2015 року та Договором купівлі - продажу електричної енергії від 20.10.2015 року № Д/ЭЭ5422/НЮ в частині своєчасної та повної оплати за поставлену електричну енергію, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаному розмірі за період травень 2016 року - лютий 2017 року включно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/5953/17 та призначено її розгляд на 16.05.2017 року.

16.05.2017 року через канцелярію суду від позивача до суду надійшло клопотання № 01-1.10/01304 від 15.05.2017 року про залучення доказів, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також 16.05.2017 року через канцелярію суду від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву б/н від 15.05.2017 року, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись прийому на те, що ПАТ «Українська залізниця» не є належним відповідачем, оскільки між Державним підприємством «Донецька залізниця» і ПАТ «Українська залізниця» відсутній передавальний акт, який би підтверджував перехід всіх прав, активів, зобов'язань і боргів підприємства, розташованого на території проведення антитерористичної операції, до відповідача, тобто правонаступництво в даних матеріальних правовідносинах для ПАТ «Українська залізниця» після ДП «Донецька залізниця» не наступило.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 03.05.2017 року сторонами суду не надано.

В судове засідання 16.05.2017 року з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні 16.05.2017 року представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.05.2017 року позовні вимоги не визнав та просив відмовити у позові.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 16.05.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулювання відносини, пов'язаних з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, визначаються Законом України «Про електроенергетику».

Згідно ст. 1 вказаного Закону енергією є електрична енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про електроенергетику» купівля всієї електричної енергії, виробленої на електростанціях, потужність чи обсяг відпуску яких перевищують граничні показники (крім випадків, передбачених цим Законом), та весь її оптовий продаж здійснюються на оптовому ринку електричної енергії України.

Та, 26.04.2015 набув чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про електроенергетику", згідно з яким особливості регулювання правових, економічних та організаційних відносин, пов'язаних з продажем електричної енергії з оптового ринку електричної енергії України на тимчасово окуповану територію та на територію, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, а також відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням, купівлею, продажем і використанням електричної енергії на тимчасово окупованій території та на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 07.05.2015 № 263 «Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» (далі - Постанова № 263) встановлено, що електрична енергія, яка виробляється на неконтрольованій території, продається на цій території суб'єктам електроенергетики, які провадять діяльність з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами та постачання електричної енергії за регульованим тарифом, та/або споживачам електричної енергії відповідної області, та/або іншим суб'єктам господарювання, розташованим у відповідній області, згідно з умовами багатостороннього договору, що укладається між суб'єктами електроенергетики, що провадять діяльність на неконтрольованій території.

Як свідчать матеріали справи, позивач - Публічне акціонерне товариство «Донбасенерго», до складу якого входить структурна одиниця Старобешівська теплова електростанція (далі - Старобешівська ТЕС), виробничі потужності та енергетичне обладнання якої розташовано у м. Новий Світ Старобешівського району Донецької області, здійснює діяльність з виробництва електричної енергії на неконтрольованій території.

Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 08.05.2015 № 273 «Про затвердження переліку виробників електричної енергії» було затверджено Перелік виробників електричної енергії, установки (устаткування та/або енергетичного обладнання) яких знаходяться на території, де органи державної влади не здійснюють, або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, до якого ввійшла і Старобешівська ТЕС ПАТ «Донбасенерго».

Відповідно до п.п. 2, 10 Постанови № 263 відповідач як енергопостачальник, що здійснює діяльність на неконтрольованій території, зобов'язаний здійснювати купівлю електричної енергії, яка відпускається виробниками електричної енергії, що провадять діяльність на неконтрольованій території.

В подальшому на виконання Постанови № 263 позивачем разом з іншими підприємствами електроенергетики, які здійснюють діяльність на неконтрольованій території, 11.06.2015 було укладено Багатосторонній договір між учасниками ринку електричної енергії (далі - Багатосторонній договір), предметом якого є, зокрема, визначення принципів, порядку та механізму взаємодії між сторонами договору, які виникають у зв'язку з виробництвом, передачею ,розподілом, постачанням, купівлею, продажем та споживанням електричної енергії не контрольованій території.

Відповідно до преамбули Багатостороннього договору його сторонами є суб'єкти електроенергетики, які здійснюють діяльність з виробництва, передачі, розподілу та постачання електричної енергії на території, на які органи державної влади тимчасового не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження які підписали договір та/або приєднались до нього.

Слід зазначити, що позивач за умовами Багатостороннього договору є одним з виробників електроенергії на тимчасово неконтрольованій території, в той час як ДП «Донецька залізниця» здійснювало діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом на території Донецької області та відповідно до пункту 2 протоколу від 25.06.2015 Загальних зборів Делегованих представників сторін Багатостороннього договору між учасниками ринку електричної енергії було приєднано до Багатостороннього договору між учасниками ринку електричної енергії.

Згідно п.п. 2.5.1 п.2.5 Багатостороннього договору сторони зобов'язані продавати всю електричну енергію, що виробляється на ринку електричної енергії у відповідності до умов Договору та прямих двосторонніх договорів, укладених у відповідності до нього.

Відповідно до п.п. 2.5.2 п. 2.5 Багатостороннього договору сторони зобов'язані укласти двосторонні договори, в тому числі прямі, в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

У відповідності до п.п. 5.11.1 п.5.11 Багатостороннього договору затвердження типової форми договору купівлі-продажу електричної енергії між виробником та постачальником віднесено до компетенції Координаційного центру.

Зокрема, рішенням координаційного центру від 23.09.2015 року, оформленим протоколом засідання координаційного центру № 13 від 23.09.2015 року, затверджено остаточну типову форму договору купівлі-продажу електричної енергії.

Як встановлено судом за матеріалами справи, на виконання вказаних умов Багатостороннього договору 20 жовтня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Донбасенерго» (виробник за договором, позивач у справі) та Державним підприємством «Донецька залізниця» (постачальник за договором) було укладено Договір купівлі-продажу електричної енергії № Д/ЭЭ-15422/НЮ (далі - Договір), за умовами п.п. 1.1, 1.2 якого виробник зобов'язався продавати електричну енергію, вироблену на Старобешівській ТЕС, постачальнику, який здійснює діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом на території Донецької області, в місячних обсягах електроенергії, завданих (визначених) розрахунковим центом виходячи із місячного балансу електроенергії, а останній зобов'язався купувати таку електричну енергію та здійснювати її оплату відповідно до умов Договору (пункт 1.1 Договору).

Згідно п.2.1 Договору виробник продає електричну енергію постачальнику в точці (точках) продажу електричної енергії, а постачальник оплачує виробнику вартість придбаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно умов даного Договору.

Розрахунковим періодом є календарний місяць (п.2.3 Договору).

Як визначено сторонами в п.п. 3.4.4 пункту 3.4 Договору, постачальник зобов'язаний здійснювати своєчасну підготовку, підписання та передачу виробнику акта приймання-передачі електричної енергії та акта звіряння взаємних розрахунків за продану електричну енергію у розрахунковому місяці.

Не пізніше 9 числа місяця, наступного за розрахунковим, постачальник оформляє і підписує зі свого боку та направляє виробнику 2 екземпляри акта приймання-передачі електричної енергії (пу. 4.2 Договору).

Тариф на відпущену електричну енергію затверджується відповідно до правил і в порядку, визначеними Багатостороннім договором між учасниками ринку електричної енергії (п. 5.1 Договору).

Згідно п.5.2 Договору розрахунки за придбану постачальником електроенергію здійснюються грошовими коштами в грошовій (готівковій або безготівковій) формах, або у інших формах, не заборонених законодавством, відповідно до умов Багатостороннього договору між учасниками ринку електричної енергії, за рахунок коштів, зібраних від споживачів та відповідно до алгоритму розподілу грошових коштів.

Відповідно до п.9.1 Договору останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами та його умови застосовуються до відносин сторін, які виникли з 01.05.2015. договір діє на протязі строку дії Постанови № 263. Припинення строку дії Договору не звільняє постачальника від оплати фактично отриманої за Договором електричної енергії.

Вказаний Договір підписано уповноваженими представниками виробника та постачальника та скріплено печатками сторін.

За приписами пункту 3 Постанови № 263 (в редакції, яка діяла у спірний період) диспетчерське (оперативно-технологічне) диспетчерське управління виробництвом, передачею, розподілом та постачанням електричної енергії і передача електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами на неконтрольованій території здійснюються відокремленим підрозділом державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" - Донбаською електроенергетичною системою.

Відповідно до підпункту 2 пункту 11 Постанови № 263 (в редакції, яка діяла у спірний період) Донбаська електроенергетична система складає прогнозний та фактичний фізичний баланс електричної енергії об'єднаної енергетичної системи України, баланси електричної енергії окремо за контрольованою та неконтрольованою територією і надає відповідну інформацію державному підприємству "Національна енергетична компанія "Укренерго", оптовому постачальнику та усім сторонам багатостороннього договору.

Таким чином, складені Донбаською електроенергетичною системою ДП «НЕК «Укренерго» фактичні фізичні баланси електроенергії на неконтрольованій території, які були направлені позивачу листом № 01-54/1097 від 15.06.2016 року є належним документом, що встановлює обсяги виробництва електроенергії виробниками на неконтрольованій території та надходження електроенергії в електричні мережі постачальників, що знаходяться а неконтрольованій території.

Відповідно до наданих ДП «НЕК «Укренерго» фізичних балансів електроенергії на неконтрольованій території ПАТ "Донбасенерго" в період з 01.05.2015 по 30.04.2016 здійснило відпуск електроенергії, виробленої Старобешівською ТЕС, на непідконтрольній території, в наступних обсягах: травень 2016 року - 381 669 356 кВтг; червень 2016 року - 218 118 738 кВтг; липень 2016 року - 362 683 038 кВтг; серпень 2016 року - 330 551 156 кВтг; вересень 2016 року - 343 716 794 кВтг; жовтень 2016 року - 393 895 938 кВтг; листопад 2016 року - 391 697 594 кВтг; грудень 2016 року - 448 202 376 кВтг; січень 2017 року - 430 451 218 кВтг; лютий 2017 року - 476 564 284 кВтг, всього 3 067 204 022 кВтг.

Відповідно до вказаних фактичних фізичних балансів електроенергії Донбаського регіону ПАТ «Українська залізниця» отримано у власні електричні мережі електроенергію в загальній кількості по періодах (кВтг), а саме: травень 2016 року - 6 662 619 кВтг; червень 2016 року - 4 235 930 кВтг; липень 2016 року - 7 336 562 кВтг; серпень 2016 року - 7 230 481 кВтг; вересень 2016 року - 6 051 761 кВтг; жовтень 2016 року - 11 277 616 кВтг; листопад 2016 року - 13 196 482 кВтг; грудень 2016 року - 16 395 080 кВтг; січень 2017 року - 16 237 934 кВтг; лютий 2017 року - 12 907 606 кВтг.

Вказані дані щодо кількості відпущеної та отриманої електроенергії сторонами не заперечувались.

Згідно п.п. 5.11.4 п. 5.11 Багатостороннього договору затвердження тарифів на виробництво електричної енергії відноситься до компетенції Координаційного центру.

Так, відповідно до наданих позивачем Протоколів Координаційного центру, тариф Старобешівської ТЕС ПАТ "Донбасенерго" становить (без ПДВ): травень 2016 року - 840,30 грн./МВтг; червень 2016 року - 865,60 грн./МВтг; липень 2016 року - 808,30 грн./МВтг; серпень 2016 року - 857,50 грн./МВтг; вересень 2016 року - 885,80 грн./МВтг; жовтень 2016 року - 966,30 грн./МВтг; листопад 2016 року - 960,00 грн./МВтг; грудень 2016 року - 1154,80 грн./МВтг; січень 2017 року - 1135,80 грн./МВтг; лютий 2017 року - 1235,80 грн./МВтг.

При цьому як вбачається з матеріалів справи та зазначено позивачем в позовній заяві, загальна кількість електроенергії позивача, що надійшла в електричні мережі ПАТ «Укрзалізниця», розташовані на неконтрольованій території, в період травень 2016 - лютий 2017 року, складає: травень 2016 року - 4 844 475 кВтг; червень 2016 року - 2 966 510 кВтг; липень 2016 року - 4 426 009 кВтг; серпень 2016 року - 4 107 024 кВтг; вересень 2016 року - 3 560 835 кВтг; жовтень 2016 року - 6 343 193 кВтг; листопад 2016 року - 6 934 946 кВтг; грудень 2016 року - 8 731 719 кВтг; січень 2017 року - 8 516 252 кВтг; лютий 2017 року - 8 035 926 кВтг, всього 58 466 889 кВтг.

З урахуванням тарифів на електричну енергію Старобешівської ТЕС ПАТ "Донбасенерго", вартість електроенергії, відпущеної позивачем та отриманої відповідачем з ПДВ, складає: травень 2016 року - 4 884 974,81 грн.; червень 2016 року - 3 081 373,27 грн.; липень 2016 року - 4 293 051,68 грн.; серпень 2016 року - 4 226 127,70 грн.; вересень 2016 року - 3 785 025,17 грн.; жовтень 2016 року - 7 355 312,88 грн.; листопад 2016 року - 7 989 057,79 грн.; грудень 2016 року - 12 100 066,92 грн.; січень 2017 року - 11 607 310,82 грн.; лютий 2017 року - 10 952 645,70 грн., всього 70 274 946,74 грн.

Факт та обсяг отримання електричної енергії у вказаному обсязі за травень 2016 року - лютий 2017 року відповідачем не заперечувався.

Судом встановлено за матеріалами справи, що супровідним листом № 01-1.1/00857 від 27.03.2017 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про підписання актів приймання - передачі електроенергії за травень 2016 року - лютий 2017 року та оплату отриманої за спірний період електричної енергії в сумі 70 274 946,74 грн., що підтверджується наданими позивачем копіями опису вкладення в цінний лист від 29.03.2017 року та фіскального чеку № 0935 від 29.03.2017 року.

В свою чергу заперечень щодо факту отримання та обсягів поставленої позивачем та спожитої ДП «Донецька залізниця» електроенергії за вказаними актами прийому - передачі електроенергії відповідачем суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи доказів пред'явлення ДП «Донецька залізниця» претензій щодо якості, обсягів та термінів постачання електроенергії, доказів опротестування даних, зазначених в актах за період травень 2016 року - лютий 2017 року до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ПАТ «Добнбасенерго» умов Багатостороннього Договору та Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, судом встановлено, що позивачем виконано прийняті на себе продажу електроенергії, обумовлені Договором, а ДП «Донецька залізниця» як постачальником, у свою чергу, прийнято електроенергію у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.

Таким чином, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо оплати вартості переданої позивачем в травні 2016 року - лютому 2017 року та придбаної відповідачем електроенергії відповідно до умов Договору, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в сумі 70 274 946,74 грн., яку позивач просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

При цьому посилаючись на ч. 6 ст. 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» № 4442-VI від 23.02.2012 року, а також Статут ПАТ «Укрзалізниця», затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 02.09.2015 року, та постанову постанови КМУ від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», позивачем як виробником електричної енергії за Договором подано позов до постачальника - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» як до правонаступника ДП «Донецька залізниця», з яким позивачем і було укладено Договір, який є підставою виникнення спірних правовідносин.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу електричної енергії, який підпадає під правове регулювання норм § 1 глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно приписів ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зокрема, умови розрахунків за отриману електричну енергію сторони передбачили в розділі 5 Договору та умовами Багатостороннього договору.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В свою чергу Доказів визнання недійсними чи розірвання Багатостороннього договору між учасниками ринка електроенергії від 11.06.2015 року та Договору купівлі - продажу електричної енергії № Д/ЭЭ-15422/НЮ від 20.10.2015 року та/або їх окремих положень суду не надано.

Як зазначає позивач, відповідач є правонаступником прав та обов'язків Державного підприємства "Донецька залізниця" у спірних правовідносинах відповідно до пункту 2 Статуту Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735, та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Суд зауважує, що Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", як нова юридична особа утворене згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014р. №200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", із положень якого та постанови Кабінету Міністрів України вбачається, що всі підприємства, на базі яких утворюється ПАТ "Укрзалізниця", реорганізовуються шляхом злиття.

При цьому, відповідно до Переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", що є додатком №1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", Державне підприємство «Донецька залізниця» включено до вказаного переліку.

Як свідчать матеріали справи, Статут Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 735.

Згідно частини першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 25 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Реорганізація юридичної особи, як самостійний вид її припинення, передбачає проведення певної процедури та характеризується деякими особливостями. Так, зокрема, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ст. 104 Цивільного кодексу України); комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обоє зв'язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов'язання, які оспорюються сторонами; передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом (ст. 107 Цивільного кодексу України).

Отже, відповідно до чинного цивільного законодавства України при реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обов'язків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акта, в якому про це має бути чітко зазначено.

Передавальний акт або розподільчий баланс повинен бути затверджений засновниками (учасниками) юридичної особи або органом, який прийняв рішення про припинення юридичної особи. Нотаріальне посвідчення справжності підписів голови та членів комісії з припинення юридичної особи на передавальному акті або розподільчому балансі у такому разі не вимагається (ч. 4 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»).

Про необхідність затвердження таких передавальних актів зазначено й у постанові Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 р. № 200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

За змістом пунктів 4 і 5 постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 р. № 200 проведенню реорганізації (злиття) має передувати проведення інвентаризації майна підприємств, що реорганізуються (зливаються), та складання актів інвентаризації майна, після чого мають складатися та затверджуватися передавальні акти майна та зведені акти майна, що вносяться до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця".

Зокрема, у межах своїх повноважень та на часткову зміну п. 5 Постанови № 200 Кабінет Міністрів України 12 листопада 2014 року прийняв Постанову № 604 "Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції" (далі - Постанова № 604), якою установлено, що майно (активи, власний капітал та зобов'язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції (далі - майно), не включається до переліків і зведених актів інвентаризації майна, що затверджуються Міністерством інфраструктури відповідно до п. 5 зазначеної Постанови, а відображається в балансі (крім зобов'язань підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території) і закріплюється в частині активів за ПАТ "Українська залізниця" на праві господарського відання до проведення його інвентаризації та оцінки відповідно до п. 2 цієї Постанови.

Згідно з п. 2 Постанови № 604 комісії з утворення ПАТ "Українська залізниця" разом із Міністерством інфраструктури після завершення тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та завершення проведення антитерористичної операції доручено провести інвентаризацію та оцінку майна і за результатами подати пропозиції щодо зміни статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця" згідно із законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 08.02.2017 року № 3-1586гс16 та № 3-1417гс16.

Зокрема, як зазначено у вказаних постановах Верховного Суду України, спеціальним Законом № 4442-VI визначено особливості утворення ПАТ "Українська залізниця", на виконання якого КМУ прийняв відповідні нормативно-правові акти та діяв не тільки як вищий орган у системі органів виконавчої влади, а й як особа, яка здійснює на підставі цього Закону від імені держави функції вищого органу управління Товариством; зважаючи на викладене, питання правонаступництва ПАТ "Українська залізниця" стосовно ДП «Донецька залізниця» визначається спеціальним законом та прийнятими на його виконання постановами № 200 та № 604, які пов'язують перехід прав і обов'язків Підприємства до ПАТ "Українська залізниця" з інвентаризацією, складанням передавального акта та внесенням майна до статутного капіталу правонаступника.

За таких обставин, за висновками суду сама по собі вказівка в Законі України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", в постанові Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 р. № 200 та Статуті відповідача про те, що Публічне акціонерне товариство "Укрзалізниця" є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту не означає автоматичного правонаступництва без проведення інвентаризації майна та затвердження передавальних актів і припинення юридичних осіб таких підприємств.

Відповідачем під час розгляду справи надано суду витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» станом на 02.12.2016, в якому в розділі «Інформація для здійснення зв'язку з юридичною особою» в графі «інші відомості» зазначено: «Правонаступництво щодо ДП «Донецька залізниця» (код 01074957), ДЗ «Дорожня лікарня станції Ясинувата ДП «Донецька залізниця» (код 01112451), ДЗ «Дорожня лікарня станції Донецьк ДП «Донецька залізниця» (код 01112161), ДП «Донецький проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту України» (код 01095770) настає згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 № 604 після внесення майна до статутного капіталу правонаступника».

Окрім того, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ДП «Донецька залізниця» (код 01074957) перебуває в стані припинення з 25.11.2014 року та на даний час записи про припинення його діяльності до державного реєстру не вносились.

Станом на день розгляду справи дані про проведення інвентаризації майна Державного підприємства «Донецька залізниця», складання актів інвентаризації майна, а також складання та затвердження зведених актів майна для передачі майна від державного підприємства «Донецька залізниця» до статутного капіталу публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в матеріалах справи відсутні.

Зокрема, належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що точка продажу електричної енергії за Договором була інвентаризована та внесена до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця» як правонаступника, а також передавального акту щодо переходу від ДП «Донецька залізниця» всіх прав, активів і зобов'язань до ПАТ «Українська залізниця» матеріали справи не містять.

В свою чергу відповідності до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р, м. Донецьк є населеним пунктом, на території якого здійснювалася антитерористична операція.

Також наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, а саме: Донецька і Луганська області - з 07 квітня 2014 року.

Суд зазначає, що Державне підприємство "Донецька залізниця" за місцем знаходження знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції (83000, м. Донецьк, вул. Артема, 68 за даними ЄДРПОУ), залишається юридичною особою, свої зобов'язання та документи на їх підтвердження до Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" не передавало, отже суд приходить до висновку, що Державне підприємство "Донецька залізниця" є окремим (самостійним) суб'єктом, що самостійно продовжує здійснювати свою господарську діяльність та має нести відповідальність за договірними та позадоговірними зобов'язаннями, що виникли за його участі.

Також суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

При цьому виходячи з приписів Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» моментом переходу прав до правонаступника юридичною особи вважається дата внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, в порядку, передбаченому даним Законом.

З вказаного вище вбачається, що до внесення до Єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи, її цивільна правоздатність не припиняється. До правонаступника (у разі припинення шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення) переходять усі права та обов'язки припиненої юридичної особи лише з моменту внесення такого запису, в той час як початок діяльності новоствореного товариства не є обставиною, з якою пов'язується перехід прав від правопопередника до правонаступника в процедурі припинення та її завершення.

В свою чергу беручи до уваги Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, здійснений за електронним запитом від 15.06.20116 за №22025427 стосовно ДП «Донецька залізниця», дані про внесення до Єдиного державного реєстру запису про припинення державного підприємства «Донецька залізниця» відсутні.

Таким чином, враховуючи відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, оскільки процедура реорганізації підприємств, розміщених на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, та передача всіх їх прав та обов'язків Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця", відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 № 604, призупинена до завершення проведення антитерористичної операції (так, згідно з передавальним актом ДП «Донецька залізниця» від 05.08.2015 усе майно, права та обов'язки третьої особи, розташовані на території проведення антитерористичної операції, не було включено до зведених актів інвентаризації, а закріплено в частині активів за відповідачем на підставі господарського відання до проведення його інвентаризації і оцінки, відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 №604), суд дійшов висновку, що Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" не набуло статусу правонаступника Державного підприємства "Донецька залізниця".

За таких обставин, оскільки позивачем не надано належних та допустимих в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказів переходу в порядку правонаступництва прав і обов'язків Державного підприємства "Донецька залізниця" до Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" та, відповідно, порушення прав Приватного акціонерного товариства "Донбасенерго" Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця", суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М.Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 19.05.2017 року.