ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2017 року Справа № 909/25/13-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого - Ткаченко Н.Г.

Суддів - Катеринчук Л.Й.

Куровського С.В.

За участю представників: ПАТ "Дельта Банк" - Коновал Р.О., ліквідатора ПрАТ "Зірниця" арбітражного керуючого - Ловаса В.О.

розглянувши в режимі відеоконференції через господарський суд Івано-Франківської області у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

на ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 30.11.2016 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 по справі № 909/25/13-г за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Елітвинпром" про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Зірниця",-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 11.01.2013 порушено провадження по справі № 909/25/13-г про банкрутство ПрАТ "Зірниця", за Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, чинній до 19.01.2013, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою підготовчого засідання Господарського суду Івано-Франківської області від 20.02.2013 по справі № 909/25/13-г введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником

Доповідач - суддя Ткаченко Н.Г.

майна боржника арбітражного керуючого Ловаса В.О., зобов'язано ініціюючого кредитора подати до офіційних друкованих органів у п'ятиденний строк оголошення про порушення справи про банкрутство ПрАТ "Зірниця", призначено попереднє засідання суду на 24.04.2013.

В газеті "Урядовий кур'єр" від 28.02.2013 опубліковано оголошення про порушення справи про банкрутство ПрАТ "Зірниця".

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду Івано-Франківської області від 03.07.2013 затверджено реєстр вимог кредиторів ПрАТ "Зірниця".

Постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 14.07.2014 по справі № 909/25/13-г визнано ПрАТ "Зірниця" банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру строком на 5 місяців, призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Ловаса В.О.

У вересні 2015, ПАТ "Дельта Банк" звернулось до суду першої інстанції із заявою про визнання грошових вимог до боржника на загальну суму 1 833 655,15 грн., які забезпечені заставою майна боржника - ПрАТ "Зірниця".

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 30.11.2016 по справі № 909/25/13-г відмовлено у задоволенні заяви ПАТ "Дельта Банк" щодо визнання кредиторських вимог.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 по справі № 909/25/13-г ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 30.11.2016 залишено без змін.

В касаційній скарзі ПАТ "Дельта Банк" просить скасувати ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 30.11.2016 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 по справі № 909/25/13-г посилаючись на те, що вони постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву Банку про визнання грошових вимог до боржника.

У відзиві ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Ловас В.О. проти поданої касаційної скарги заперечує, просить оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Ухвалою ВГСУ від 25.04.2017 розгляд справи було відкладено на 16.05.2017 на 14-30.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2017, у зв'язку із перебуванням на лікарняному судді Удовиченка О.С., склад колегії суддів змінений : Ткаченко Н.Г./головуючий - доповідач/, Катеринчук Л.Й., Куровський С.В.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представника ПАТ "Дельта Банк", ліквідатора банкрута ПрАТ "Зірниця", перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 41 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Провадження у даній справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Зірниця" здійснюється за Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції чинній до 19.01.2013.

Згідно ст.1 абз. 6 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитор - юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника.

Статтею 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом " передбачено, що забезпечені заставою майна боржника кредиторські вимоги, вносяться до реєстру вимог кредиторів в першу чергу - окремо і задовольняються в першу чергу, за рахунок заставного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Законом України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Згідно ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами обох інстанцій, що 14.11.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_7 було укладено договір кредиту № 0, а в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_7 за зазначеним кредитним договором сторони уклали договір поруки від 14.11.2006 та договір іпотеки від 16.11.2006 укладений між АКІ банком "УкрСиббанк" (іпотекодержатель) та ЗАТ "Зірниця" (іпотекодавець), предметом якого є нежитлові будівлі площею 1785,9 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1, з урахуванням додаткових угод до цих договорів.

Пунктами 1.4 та 2.1.1 договору іпотеки визначено, що у випадку невиконання боржником положень кредитного договору іпотекодержатель має право отримувати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами в повному обсязі вимог, включаючи суму боргу, відсотки за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання, включаючи пеню та інші штрафні санкції, а також видатки, по зверненню стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію.

Період, протягом якого іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання обмежено нормами чинного законодавства певним строком.

В подальшому, між ПАТ "УкрСиббанк" (продавець) та ПАТ "Дельта Банк" (покупець) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011, за умовами якого продавець передав покупцю права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, а покупець замінив ПАТ "УкрСиббанк" як кредитора у переданих зобов'язаннях та набув прав вимоги до боржників.

За актом приймання-передачі від 19.12.2011, на виконання умов цього договору купівлі-продажу права вимоги, ПАТ "Дельта Банк" передано права вимоги за кредитним договором № 0, укладеним 14.11.2006 з ОСОБА_7, договорами поруки та іпотеки, укладеними з ЗАТ "Зірниця".

Із наявних у справі матеріалів видно та як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області по справі № 344/7889/14-ц, яке набрало законної сили, позов ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про стягнення боргу за кредитним договором № 0 залишено без задоволення.

Разом з тим, міським судом у зазначеній цивільній справі було встановлено, що 18.02.2010 АКІБ "УкрСиббанк" надіслав ОСОБА_7 вимогу про дострокове повернення кредиту та процентів протягом 31 календарного дня від дати отримання вимоги у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору № 0 і таким чином змінив строк виконання основного зобов'язання. ОСОБА_7 вимогу банку протягом 31 календарного дня не виконав, кредит у повному обсязі не погасив, отже для банку з березня 2010 року почався відлік строку позовної давності для звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, а оскільки з позовом про стягнення боргу ПАТ "Дельта Банк" звернулось 26.05.2014 строк позовної давності ним пропущено.

Зазначені вище обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, є приюдиційними в силу статті 35 ГПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, у вересні 2015 ПАТ "Дельта Банк" звернулось до господарського суду Івано-Франківської області із заявою про визнання кредиторських вимог до боржника - ПрАТ "Зірниця" на загальну суму 1 833 655,15 грн., які просило внести окремо до реєстру вимог кредиторів, як такі що забезпечені заставою майна боржника, посилаючись на кредитний договір № 0 та договір іпотеки від 16.11.2006.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У п.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги позовна давність спливає і до додаткової вимоги - стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно тощо (стаття 266 ЦК України), то господарським судам слід мати на увазі, що до відповідних додаткових вимог належать, крім зазначених у цій нормі, порука і притримання, а також інші види забезпечення виконання зобов'язань, які можуть бути встановлені договором або законом (частина друга статті 546 ЦК України). Водночас до них не відноситься гарантія, яка не залежить від основного зобов'язання. Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, з урахуванням вище наведеного, судом першої інстанції встановлено, що строк виконання зобов'язання за кредитним договором № 0 закінчився та з березня 2010 року почався відлік строку позовної давності, враховуючи положення ст. ст. 257, 261 ЦК України, саме з цієї дати розпочався перебіг позовної давності не тільки для звернення до суду з вимогою про стягнення кредитної заборгованості, а й з вимогою про звернення стягнення на заставлене майно.

За таких обставин, місцевий господарський суд встановивши що ПАТ "Дельта Банк" не звертався до суду з відповідним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 16.11.2006, на який останній посилається у своїй заяві про визнання кредиторських вимог, і зворотного належним чином не доведено, це свідчить про пропуск банком строку позовної давності на звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на заставлене майно без поважних причин, й як наслідок втрату права на предмет застави та можливість захисту суб'єктивного права за рахунок застави, а тому суд дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви ПАТ "Дельта Банк" про визнання грошових вимог до боржника на загальну суму 1 833 655,15 грн., які забезпечені заставою майна боржника та підлягають внесенню окремо до реєстру вимог кредиторів ПрАТ "Зірниця".

Львівський апеляційний господарський суд переглянувши матеріали справи в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. ст. 99-101 ГПК України, давши належну оцінку зібраним по справі та дослідженим судом доказам, дійшов обґрунтованого висновку що ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 30.11.2016 щодо відмови у задоволення заяви ПАТ "Дельта Банк" про визнання грошових вимог до боржника постановлено у відповідності до фактичних обставин справи та вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала господарського суду Івано-Франківської області від 30.11.2016 та постанова Львівського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 по справі № 909/25/13-г прийняті з урахуванням фактичних обставин справи, відповідають вимогам закону і підстав для їх скасування не вбачається.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, які викладені в оскаржуваних судових рішеннях.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117- 1119, 11110 -11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" залишити без змін.

Ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 30.11.2016 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 по справі № 909/25/13-г залишити без задоволення.

Головуючий - Ткаченко Н.Г.

Судді - Катеринчук Л.Й.

Куровський С.В.