ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2017 р. Справа № 914/2564/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого - судді - О.Л. Мирутенко

суддів - Н.М. Кравчук

- Т.Б. Бонк

Розглянувши апеляційну скаргу ПП "Фірма "ВМВ-Транс"

на рішення господарського суду Львівської області від 22.02.2017р.

у справі № 914/2564/16

за позовом: першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова

до: ПП "Фірма "ВМВ-Транс"

про: визнання недійсним договору про надання послуг №5/2015 від 01.03.2015р., застосування наслідків недійсності правочину

З участю представників :

від прокуратури - Гальчинський С.О.

від позивача 1 - Боберський І.М. - представник (довіреність №220/427/д від 22.12.2016р.)

від позивача 2 - Черняк Ю.І. - представник (довіреність №217 від 21.01.2017р.)

від відповідача - Дубас В.М. - представник (довіреність №б/н від 19.10.2016р.)

ВСТАНОВИВ :

Рішенням господарського суду Львівської області від 22.02.2017р., головуючий суддя Крупник Р.В., судді: Яворський Б.І., Юркевич М.В., провадження у справі в частині позовної вимоги про застосування наслідків недійсності договору про надання послуг №5/2015 від 01.03.2015р. було припинено. Решта позовних вимог було задоволено. Визнано недійсним договір про надання послуг №5/2015 від 01.03.2015 року, укладений між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова та ПП фірмою "ВМВ-Транс". Стягнуто з Військової прокуратури Західного регіону України в дохід державного бюджету України 1378,00 грн. судового збору. Стягнуто з Приватного підприємства фірми "ВМВ-Транс" в дохід державного бюджету України 1378,00 грн. судового збору.

З даним рішенням не погодився відповідач - ПП "Фірма "ВМВ-Транс" і оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та порушено норми матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 22.02.2017р. у справі №914/2564/16 - без змін, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2015р. між КЕВ м. Львова (виконавцем) та відповідачем (замовником) укладено договір про надання послуг №5/2015, відповідно до п. 1, 2 якого виконавець зобов'язується надавати замовнику місце під паркування транспортних засобів останнього на автостоянці за адресою: м. Львів, вул. Луганська, 3, а замовник зобов'язується своєчасно оплачувати послуги виконавця. Виконавець не несе відповідальності за збереження транспортних засобів замовника.

Перелік транспортних засобів щодо яких надаються послуги паркування, затверджуються сторонами в додатку до договору (п. 10 договору).

У відповідності до п. 6 договору, такий діє з 01.03.2015 року по 31.12.2015 року та вважається продовженим на такий же термін у випадку відсутності заяви про його припинення.

Як встановлено судом та вказане не заперечується жодною із сторін, у зв'язку з відсутністю заяви про припинення договору, строк його дії було продовжено по 31.08.2017р.

05.10.2016р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (надалі - позивач-1), Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (надалі - позивач-2) до Приватного підприємства фірми "ВМВ-Транс" (надалі - відповідач) про визнання недійсним договору про надання послуг №5/2015 від 01.03.2015р., застосування наслідків недійсності правочину.

На думку прокурора, укладений між КЕВ м. Львова та відповідачем договір є удаваним правочином, що вчинений з метою приховати правочин, який насправді було вчинено, а саме правочин оренди землі. Оскаржуваний правочин укладено поза встановленою законом процедурою, а тому прокурор просить суд його визнати недійсним.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

В силу положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Частиною 1 ст. 202, ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Із змісту оскаржуваного договору вбачається, що уклавши такий, позивач-2 взяв на себе зобов'язання надати відповідачу місце під паркування транспортних засобів на автостоянці по вул. Луганській, 3 у м. Львові. Інші зобов'язання, які б покладалися на позивача-2 за договором у ньому відсутні.

Перелік обов'язків замовника передбачені в п. 2, 3 договору та стосуються своєчасної оплати платежів та порядку їх сплати.

У відповідності до ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами п. 4 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою КМУ від 03.12.2009р. №1342, відведені майданчики для паркування - майданчики для паркування, розміщені в межах проїзної частини вулиці, дороги або тротуару та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306; місце для паркування - місце стоянки одного транспортного засобу на майданчику для паркування, позначене дорожньою розміткою відповідно до Правил дорожнього руху; оператор - суб'єкт господарювання, який здійснює обладнання і утримання майданчика для паркування; паркування - розміщення транспортного засобу на майданчику для паркування.

Відтак, предметом договору про надання послуг, зокрема, послуг паркування є вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності. Більше того, за вказаним договором його виконавцем є суб'єкт господарювання, який здійснює обладнання і утримання майданчика для паркування.

Детально проаналізувавши зміст оскаржуваного договору суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що спірним договором позивачем-2 було надано в користування ПП фірми "ВМВ-Транс" земельну ділянку по вул. Луганській, 3, яка перебуває в користуванні КЕВ м. Львова з метою паркування на такій транспортних засобів відповідача.

Так, приписами ч. 1 ст. 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Тобто, зміст договору оренди землі зводиться до передачі однією особою (орендодавцем) земельної ділянки у тимчасове користування іншій особі (орендарю) за плату.

Разом з тим, аналізуючи зміст спірного договору судом не встановлено, що підписуючи такий, волевиявлення КЕВ м. Львова було спрямоване на надання послуг паркування ПП фірмі "ВМВ-Транс", як і не встановлено того, що земельна ділянка по вул. Луганській, 3 у м. Львові являється спеціально відведеним майданчиком для паркування, а КЕВ м. Львова - суб'єктом господарювання, який утримує такий майданчик.

Наведене свідчить про те, що під час укладення спірного договору зовнішнє волевиявлення сторін (щодо намірів надавати відповідачу послуги паркування) не збігалося з їх внутрішньою волею (щодо передачі та одержання в користування земельної ділянки), а тому в даному випадку між сторонами фактично виникли договірні відносини оренди землі.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Водночас, закріпивши принцип свободи договору, ЦК України визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1, 4 ст. 77 ЗК України встановлено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Частиною 1, 2 ст. 4 Закону України "Про використання земель оборони" унормовано, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об'єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.

У відповідності до приписів п. 38-40 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997р. №483 території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об'єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам. Передача земель в тимчасове користування відбувається з погодження: заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України - щодо земель спеціальних об'єктів центрального підпорядкування; командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування - щодо земель для об'єктів окружного, Північного оперативно-територіального командування підпорядкування. Передача земель в тимчасове користування оформлюється рішенням сільської, селищної чи міської рад.

Таким чином, чинне законодавство не надає КЕВ м. Львова права самостійно розпоряджатися земельною ділянкою, в тому числі передавати її в оренду або ж надавати місце під паркування транспортних засобів стороннім особам. Водночас будь-якого рішення відповідного органу виконавчої влади (Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України) щодо земельної ділянки, оренда якої фактично була предметом оскаржуваного договору, як свідчать матеріали справи, не приймалось.

З огляду на вищезазначене, КЕВ м. Львова з порушенням встановленого порядку щодо укладення договорів оренди земельних ділянок передав за спірним правочином у користування відповідача земельну ділянку по вул. Луганській, 3 у м. Львові, фактично розпорядившись нею.

Судом першої інстанції правомірно були відхилені твердження відповідача-апелянта про недоведеність прокурором належності спірної земельної ділянки до земель оборони, оскільки така належність підтверджується рішенням Міськради №967 від 16.07.1956р., №433 від 10.07.1957р., №3-"С" від 08.02.1985р., зведеними показниками інвентаризації земель Міністерства оборони України на території міст Львівської області, погоджених командуючим ПрикВО 09.07.1993р.

Крім цього, суд бере до уваги також той факт, що на земельній ділянці у м. Львові по вул. Луганська, 3, станом на момент винесення рішення, знаходяться об'єкти нерухомості, які належать військовому містечку №288, а тому згідно приписів ч.1 ст.77 ЗК України вказана земельна ділянка відноситься до земель оборони.

Відповідно до правового висновку Верхового Суду України, викладеного у постанові від 16.09.2015 р. у справі №92/1017/14, держава є власником земель оборони за законом, при цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Враховуючи те, що під час укладення оскаржуваного договору сторонами не було дотримано процедури такого укладення, передбаченої Законом України "Про використання земель оборони", Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 2 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. При цьому, зобов'язання сторін за цим договором припиняються на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним

За змістом п. 4.6. постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. №18, якщо у справі заявлено кілька позовних вимог і позивач відмовився від деяких з них, провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 80 ГПК припиняється у частині тих вимог, від яких було заявлено відмову.

Враховуючи заяву прокурора від 20.12.2016р. про відмову від позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, суд першої інстанції вірно зазначив, що провадження у цій частині підлягає припиненню.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що на прокуратуру покладаються такі функції, як зокрема, представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Приписами ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Як вбачається з позовної заяви, порушення встановленого законодавством порядку використання земельних ділянок, виділених для потреб оборони спричиняють шкоду державі в особі Міністерства оборони України, зокрема щодо неможливості користування земельною ділянкою, яка незаконно була передана відповідачу для паркування транспортних засобів. Підставою звернення прокуратури до суду послужило те, що ні Міністерство оборони України, ні КЕВ м. Львова по виявленому порушенню (зокрема, укладенню договору оренди всупереч порядку, встановленому законом) не здійснюють захисту інтересів держави.

Отже, прокурор вправі звертатися із даним позовом до суду, а тому твердження апелянта-відповідача про відсутність такого права не ґрунтується на чинному законодавстві.

За таких обставин справи апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги прокурора щодо визнання недійсним договору про надання послуг №5/2015 від 01.03.2015 року, укладеного між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова та ПП фірмою "ВМВ-Транс" підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 22.02.2017р. по справі №914/2564/16 винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

Постановив:

Рішення господарського суду Львівської області від 22.02.2017 року у справі №914/2564/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ПП "Фірма "ВМВ-Транс" - без задоволення.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Матеріали справи скерувати в господарський суд Львівської області.

Головуючий-суддя О.Л. Мирутенко

Судді: Н.М. Кравчук

Т.Б. Бонк

«Повний текст постанови виготовлено 18.05.2017р.»