ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2017 р. Справа № 911/1052/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київгума"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО"

про стягнення 120546,81грн

Суддя С.І.Чонгова

Представники:

від позивача: ОСОБА_1Б.(довіреність №02юр-17 від 03.04.2017);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 18.05.2017).

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю "Київгума" звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" про стягнення 120546,81грн у т.ч.:

- 107 596,16грн основна заборгованість.

- 8 058,93грн пеня за період з 17.12.2016 по 12.03.2017;

- 863,45грн 3% річних за період з 17.12.2016 по 12.03.2017;

- 4 028,27грн втрат від інфляції за період 17.12.2016 по 12.03.2017.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобовязань за договором поставки №55-2/15 від 28.05.2015, в частині оплати за поставлений товар у встановлений договором строк.

Відповідач у справі ТОВ "ФРАМ КО" у відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись при цьому на те, що позивачем не надано заявок на поставку товару, невідповідність видаткових накладних нормам чинного законодавства України, а саме відсутність в накладних зазначення посади особи, що прийняла товар, та відсутність мокрої печатки підприємства.

Дослідивши матеріали справи, подані письмові пояснення та докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

28.05.2015 між ТОВ "Київгума" (далі продавець) та ТОВ "ФРАМ КО" (далі покупець) укладено договір №55-2/15 поставки (а.с.12-14, далі договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами вказаного договору, в порядку та на умовах, визначених зазначеним договором, продавець протягом терміну дії договору зобовязується виготовляти і постачати, покупець зобовязується приймати та оплачувати продукцію (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору, найменування та кількість продукції визначаються відповідними заявками, які є невідємною частиною договору.

При цьому, згідно п. 1.4 договору, право власності на продукцію, ризики її втрати та (або) пошкодження переходять до покупця в момент передачі продукції на підставі видаткових накладних оформлених сторонами.

Відповідно до п. 3.2 договору, доказом передачі продукції є рахунок-фактура, накладна на відпуск продукції за підписом уповноваженої особи покупця та довіреність на отримання продукції.

Згідно п. 3.5 договору, у разі виявлення недостачі, некомплектності або неналежної якості отриманої продукції, а також при виявлені в процесі реалізації продукції, внутрішньо-тарної недостачі або прихованого браку, покупець повинен направити продавцю письмове повідомлення (акт, претензію) з додатком документів, що підтверджують недостачу чи неналежну якість продукції.

Продавець зобовязаний розглянути претензію в найкоротші терміни, але не більше одного місяця з дня предявлення претензії, замінити продукцію або провести залік її вартості при подальших розрахунках з покупцем (п. 3.6 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору, загальна сума договору обумовлюється сумами, зазначених в накладних на кожну партію товару.

Згідно п. 4.7 договору, покупець зобовязується перерахувати на розрахунковий рахунок продавця суму вартості продукції протягом 30 календарних днів з дати підписання накладних сторонами згідно п. 1.4.

Відповідно до п. 10.1 договору, вказаний договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2016. У випадку якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 1 місяць до закінчення його дії, договір ввжається пролонгованим на кожний наступний календарний рік.

Як зазначає позивач, ним за рахунками-фактури №№5489, 5490, 5491, 5492, 5494, 5495 від 17.11.2016 та видатковими накладними №№5489, 5490, 5491, 5492, 5494, 5495 від 17..11.2016 поставлено відповідачу товар на загальну суму 66 694,02грн, крім того, за рахунками-фактури №№5706, 5707, 5708/С, 5709, 5710, 5711/С, 5712, 5713, 5714/С від 29.11.2016 та видатковими накладними №№5706, 5707, 5708/С, 5709, 5710, 5711/С, 5712, 5713, 5714/С від 29.11.2016 поставлено товар на загальну суму 66 252,23грн, копії вищевказаних накладних долучено до матеріалів справи, оригінали оглянуто в судовому засіданні.

Тобто, за твердженням позивача, загальна сума поставленого в період з 17.11.2016 по 29.11.2016 товару склала 132 946,25грн (66 694,02+66 252,23грн).

Як вказує позивач, та підтверджується листом претензією №010/562 від 13.02.2017, останній звернувся до відповідача з вимогою про сплату заборгованості в сумі 132 946,25грн.

Листом від 28.02.2017 №070-04/02-17, відповідачем визнано факт поставки товару на суму 132 946,25грн, проте зазначав про повернення товару на суму 22 183,79грн.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до видаткових накладних на повернення товару від 13.03.2017 (копії яких долучено до матеріалів справи, оригінали оглянуто в судовому засіданні), відповідачем повернуто, а позивачем прийнято товар на суму 25 350,09грн.

Так, звертаючись з даним позовом позивач зазначає, що заборгованість відповідача за поставлену та неоплачену продукцію (з урахуванням часткового повернення товару) складає 107 596,16грн.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обовязку оплатити заборгованість за поставлений товар, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення зобовязання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також встановлено ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, сторонами в договорі змінено загальне правило, так розрахунок за товар проводиться протягом 30 календарного дня з дати поставки.

Заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення суми боргу за поставлений товар, відповідач посилається на те, що у видаткових накладних за якими поставлялась продукція відсутня мокра печатка останнього, та не вказано постади особи, що прийняла товар.

Вказані заперечення відповідача не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, товар на підставі видаткових накладних та рахунків-фактури №№5489, 5490, 5491, 5492, 5494, 5495 від 17..11.2016 прийнято приймальником товару ОСОБА_3 на підставі довіреності №6133К від 17.11.2016 дійсної до 26.11.2016, в якій також відображено за якими саме документами здійснюється отримання цінностей, товар за видатковими накладними та рахунками-фактури №№5706, 5707, 5708/С, 5709, 5710, 5711/С, 5712, 5713, 5714/С від 29.11.2016 прийнято приймальником товару ОСОБА_3 на підставі довіреності №6350К дійсної до 08.12.2016 , в якій також відображено про отримання цінностей за видатковими накладними та рахунками-фактури №№5706, 5707, 5708/С, 5709, 5710, 5711/С, 5712, 5713, 5714/С від 29.11.2016. Вказані довіреності містить відбиток мокрої печатки підприємства відповідача.

Крім того, в листі відповідача від 28.02.2017, копія якого міститься в матеріалах справи, визнано факт поставки товару відповідачу, а також видаткові накладні на повернення поставленого товару.

Заперечення відповідача про відсутність в матеріалах справи заявок відповідача на постачання продукції, також не приймаються судом до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, зокрема, видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, вказаний товар прийнято відповідачем у власність без зауважень.

Враховуючи, те що відповідачем під час розгляду справи не надано суду доказів повернення товару або його оплати на суму 107 596,16грн, суд вважає вимоги позивача про стягнення заборгованості у вказаному розмірі за поставлений товар обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 4028,27грн втрат від інфляції за загальний період з 17.12.2016 по 12.03.2017 та 863,45грн 3% річних за загальний період з 17.12.2016 по 12.03.2017.

Так, позивачем здійснюються вказані нарахування наступним чином:

- за період з 17.12.2016 по 12.03.2017 (оскільки 13.03.2017 відповідачем здійснено часткове повернення товару) на суму боргу 66 694,02грн в розмірі 465,94грн 3% річних та 2020,83грн втрат від інфляції

- за період з 29.12.2016 по 12.03.2017 на суму боргу 66 252,23грн в розмірі 397,51грн 3% річних та 2007,44грн втрат від інфляції.

Проте, суд зазначає, що позивачем невірно визначено початкову дату прострочення відповідачем оплати за поставлений товар.

Так, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З урахуванням викладеного, прострочення відповідачем оплати за товар поставлений 17.11.2016 є 20.12.2016, оскільки 30 календарний день спливає 18.12.2016 який є вихідним днем (неділя), та відповідно переноситься на понеділок, а прострочення починається саме з 20.12.2016, прострочення з оплати товару поставленого 29.11.2016 відповідно починається з 30.12.2016.

За розрахунком суду, з урахуванням правильного визначення початкової дати прострочення відповідачем оплати товару, розмір 3% річних та інфляційних втрат становить:

- за період з 20.12.2016 по 12.03.2017 (оскільки 13.03.2017 відповідачем здійснено часткове повернення товару, та заявлено в позові) на суму боргу 66 694,02грн в розмірі 454,80грн 3% річних та 1407,91грн втрат від інфляції

- за період з 30.12.2016 по 12.03.2017 на суму боргу 66 252,23грн в розмірі 397,48грн 3% річних та 1398,58грн втрат від інфляції.

За вказаних обставин, розмір 3% річних та втрат від інфляції, які підлягають задоволенню 852,28грн та 2806,49грн відповідно.

В задоволенні вимог про стягнення 1221,78грн інфляційних втрат та 11,17грн 3% річних в задоволенні позову суд відмовляє

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 8 058,93грн пені за загальний період з 17.12.2016 по 12.03.2017.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Пунктом 6.2 договору, за несвоєчасну оплату отриманої продукції покупець сплачує на користь продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період , за який нараховується пеня, за кожен день прострочення платежу.

Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь час прострочення та не обмежується шестимісячним терміном (п. 6.3 договору)

Проте, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд зазначає, що при нарахуванні пені позивачем невірно визначено початкову дату прострочення відповідачем зобовязань з оплати товару,

Так, за розрахунком суду, з врахуванням правильного визначенням початкових дат прострочення відповідачем зобовязань з оплати товару, розмір пені становить 7948,12грн, а саме:

- за період з 20.12.2016 по 12.03.2017 на суму боргу 66 694,02грн в розмірі 4241,18грн пені;

- за період з 30.12.2016 по 12.03.2017 на суму боргу 66 252,23грн в розмірі 3706,94грн пені.

В задоволенні вимог про стягнення 110,81грн пені в задоволенні позову суд відмовляє.

В силу ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, у розмірі 1788,05грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Комплекс Агромарс на користь Приватного підприємства СБ Плюс 107 596,16грн основної заборгованості, 7948,12грн пені, 852,28грн 3% річних, 280649грн інфляційних втрат, 1788,05грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 110,81грн пені, 221,78грн інфляційних втрат та 11,17грн 3% річних в задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 29.05.2017.

Суддя С.І. Чонгова