КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. Справа№ 910/5559/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Шкаровський Д.О., довіреність № б/н від 25.05.2015;

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "КИТ-Єкатеринбург" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2015 у справі №910/5559/15-г (суддя Бондарчук В.В.) за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до товариства з обмеженою відповідальністю "КИТ-Єкатеринбург", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - дочірнього підприємства "Торжок" про стягнення 1 241 184, 08 доларів США, що еквівалентно 33 335 846, 14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "КИТ-Єкатеринбург" про стягнення заборгованості у розмірі 1 241 184, 08 доларів США, що еквівалентно 33 335 846, 14 грн., з яких: 245 000, 00 дол. США, що еквівалентно 6 580 234, 50 грн. - строкова заборгованість за кредитом, 971 307, 02 дол. США, що еквівалентно 26 087 461, 07 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 24 877, 06 дол. США, що еквівалентно 668 150, 57 грн. - заборгованість за процентами за період з 01.01.2014 по 27.01.2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.09.2015 у справі №910/5559/15-г позов задоволено повністю; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 245 000 доларів США 00 центів (що за курсом НБУ станом на 02.03.2015 еквівалентно 6 580 234,50 грн.) - строкової заборгованості за кредитом, 971 307 доларів США 02 центів (що за курсом НБУ станом на 02.03.2015 еквівалентно 26 087 461,07 грн.) - простроченої заборгованості за кредитом, 24 877,06 доларів США 06 центів (що за курсом НБУ станом на 02.03.2015 еквівалентно 668 150,57 грн.) - заборгованості за процентами.

При ухваленні рішення по даній справі суд першої інстанції, дійшовши висновку про невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, задовольнив позовні вимоги, пред'явлені до поручителя.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2015 у справі №910/5559/15-г скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апелянт в обґрунтування апеляційної скарги (з урахуванням уточнених пояснень) посилається на встановлення судовим рішенням у справі №910/21609/15 обставин неукладеності Договору про внесення змін до договору поруки №3 та відповідно на відсутність у сторін взаємних прав та обов'язків за ним.

Крім цього, скаржник вказує на припинення зобов'язань відповідача за договором поруки у зв'язку зі спливом шестимісячного строку, встановленого для пред'явлення вимоги до поручителя.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 15.05.2017 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Позивач та третя особа не скористалися правом на участь своїх представників в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином:, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

При цьому, явка представників сторін та третьої особи не визнавалася обов'язковою.

Будь-яких заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи з наданням доказів поважності неможливості участі в засіданні суду від позивача та третьої особи не надійшло.

Враховуючи належне повідомлення позивача та третьої особи, а також з огляду на наявність письмових заперечень позивача проти апеляційної скарги відповідача, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.

Між відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк"), як кредитодавцем та Дочірнім підприємством "Торжок" ТОВ "КИТ-Кэпитал", як позичальником 19.05.2006 укладено кредитний договір №19/К-К, за умовами якого кредитодавець надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (далі - кредит), на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, що складають невід'ємну частину цього договору.

Відповідно до п. 1.1.1 договору, в редакції додаткової угоди №22 від 16.09.2013, кредит надається в сумі 2 595 000,00 доларів США.

Згідно п. 1.1.2 договору, в редакції додаткової угоди №22 від 16.09.2013, термін остаточного повернення кредиту - 27 лютого 2015 року включно.

Умовами п. 2.2. договору, в редакції додаткової угоди №22 від 16.09.2013 передбачено, що повернення кредиту здійснюється згідно з нижченаведеним графіком: - 75 000,00 дол. США до 30.09.2013, - 75 000,00 дол. США до 31.10.2013, - 75 000,00 дол. США до 30.11.2013, - 75 000,00 дол. США до 26.12.2013, - 150 000,00 дол. США до 31.01.2014, - 150 000,00 дол. США до 28.02.2014, - 150 000,00 дол. США до 31.03.2014, - 150 000,00 дол. США до 30.04.2014, - 150 000,00 дол. США до 30.05.2014, - 150 000,00 дол. США до 27.06.2014, - 150 000,00 дол. США до 31.07.2014, - 200 000,00 дол. США до 29.08.2014, - 200 000,00 дол. США до 30.09.2014, - 200 000,00 дол. США до 31.10.2014, - 200 000,00 дол. США до 28.11.2014, - 200 000,00 дол. США до 25.12.2014, - 200 000,00 дол. США до 31.01.2015, - 45 000,00 дол. США до 27.02.2015.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 11.03.2014 між публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк", як кредитором, товариством з обмеженою відповідальністю "КИТ-Єкатеринбург", як поручителем та Дочірнім підприємством "Торжок", як боржником укладено договір поруки №19/К-КЛ-П, умовами якого передбачено, що поручитель солідарно відповідає перед кредитором за виконання ДП "Торжок" наступних зобов'язань, що випливають з кредитного договору №19/К-К від 19.05.2006, який було укладено між кредитором та боржником, а саме на суму (в редакції пункту 1.1 додаткової угоди №2 від 07.07.2014):

- зобов'язання щодо виплати кредитору процентів за користування кредитом, що нараховані/будуть нараховані за січень 2014 року, лютий 2014 року, березень 2014 року, квітень 2014 року, травень 2014 року, червень 2014 року, липень 2014 року, серпень 2014 року;

- зобов'язання повернення частини основної суми кредиту в сумі 1 100 000,00 доларів США (з терміном сплати - 28.02.2014 - 150 000,00 дол. США; 31.03.2014 - 150 000,00 дол. США; 30.04.2014 - 150 000,00 дол. США; 30.05.2014 - 150 000,00 дол. США; 27.06.2014 - 150 000,00 дол. США; 31.07.2014 - 150 000,00 дол. США; 29.08.2014 - 200 000,00 дол. США).

Згідно пункту 2.1. договору поруки, поручитель зобов'язується у разі невиконання та/або порушення боржником своїх зобов'язань перед кредитором погасити протягом 10 днів з моменту отримання повідомлення кредитора про невиконання боржником своїх зобов'язань по кредитному договору, а саме: - погасити частину основної суми кредиту, визначену в п. 1.1. цього договору; - погасити суму процентів, визначену в пункті 1.1. цього договору.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що оскільки позичальник неналежним чином виконував свої зобов'язання щодо повернення наданих кредитних коштів, та враховуючи те, що відповідач на підставі договору поруки зобов'язався відповідати перед позивачем за зобов'язання, які були невиконані позичальником, у позивача виникло право на стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором №19/К-К від 19.05.2006 у розмірі 1 216 307,02 доларів США заборгованості за кредитною лінією та 24 877,06 доларів США - заборгованості за процентами.

При цьому, заборгованість заявлена позивачем до стягнення була ним розрахована з урахуванням умов договору про внесення змін №3 від 27.10.2014.

Копія вказаного договору була долучена позивачем до матеріалів даної справи (т.1, а.с. 56-57).

З урахуванням внесених вказаною угодою змін до договору поруки позивач пред'явив до стягнення заборгованість з поручителя.

Судом першої інстанції вимоги позивача про стягнення з відповідача 245 000 доларів США 00 центів (що за курсом НБУ станом на 02.03.2015 еквівалентно 6 580 234,50 грн.) - строкової заборгованості за кредитом, 971 307 доларів США 02 центів (що за курсом НБУ станом на 02.03.2015 еквівалентно 26 087 461,07 грн.) - простроченої заборгованості за кредитом, 24 877,06 доларів США 06 центів (що за курсом НБУ станом на 02.03.2015 еквівалентно 668 150,57 грн.) - заборгованості за процентами, задоволено в повному обсязі

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог, з огляду на наступне.

Як вже було вказано, позивач пред'явив до стягнення заборгованість з поручителя з урахуванням внесених угодою №3 від 27.10.2014 змін до договору поруки.

Так, вказаною угодою пункт 1.1 договору поруки сторони виклали в наступній редакції: поручитель солідарно відповідає перед кредитором за виконання ДП "Торжок" наступних зобов'язань, що випливають з кредитного договору №19/К-К від 19.05.2006, який було укладено між кредитором та боржником, а саме на суму (в редакції пункту 1.1. згідно договору про внесення змін №3 від 27.10.2014):

- зобов'язання щодо виплати кредитору процентів за користування кредитом, що нараховані/будуть нараховані за січень 2014 року, лютий 2014 року, березень 2014 року, квітень 2014 року, травень 2014 року, червень 2014 року, липень 2014 року, серпень 2014 року, вересень 2014 року, жовтень 2014 року, листопад 2014 року, грудень 2014 року, січень 2015 року, лютий 2015 року;

- зобов'язання повернення частини основної суми кредиту в сумі 2 145 000,00 доларів США (з терміном сплати - 150 000,00 дол. США до 28.02.2014 р., - 150 000,00 дол. США до 31.03.2014, - 150 000,00 дол. США до 30.04.2014, - 150 000,00 дол. США до 30.05.2014, - 150 000,00 дол. США до 27.06.2014, - 150 000,00 дол. США до 31.07.2014., - 200 000,00 дол. США до 29.08.2014, - 200 000,00 дол. США до 30.09.2014, - 200 000,00 дол. США до 31.10.2014, - 200 000,00 дол. США до 28.11.2014, - 200 000,00 дол. США до 25.12.2014, - 200 000,00 дол. США до 31.01.2015, - 45 000,00 дол. США до 27.02.2015).

При цьому, товариство з обмеженою відповідальністю "КИТ Єкатеринбург" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" та Дочірнього підприємства "Торжок" про визнання недійсним Договору поруки №19/К-КЛ-П від 11.03.2014 та договорів про внесення змін №1 від 28.03.2014, №2 від 07.07.2014, №3 від 27.10.2014 до Договору поруки № 19/К-КЛ-П від 11.03.2014.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що Договір поруки та договори № 1 та № 2 про внесення змін до нього підписані зі сторони позивача за відсутності відповідних повноважень, що є підставою визнання даних договорів недійсними, а договір № 3 про внесення змін до договору поруки взагалі позивачем не підписувався, а тому, посилаючись на Федеральний Закон Російської Федерації "Про товариства з обмеженою відповідальністю", статтю 11 Статуту позивача, статті 203, 215 Цивільного кодексу України, частину 2 статті 207 Господарського кодексу України позивач просив визнати недійсним договір поруки та договори № 1, № 2, № 3 про внесення змін до нього.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі №910/21609/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 у справі №910/21609/15 вказане рішення залишено без змін, проте висновки суду першої інстанції щодо дійсності зобов'язань, які випливають з Додаткового договору №3 від 27.10.2014 про внесення змін до Договору поруки №19/К-КЛ-П від 11.03.2014, визнано судом апеляційної інстанції такими, що не відповідають обставинам справи, оскільки Додатковий договір № 3 від 27.10.2014 є неукладеним та відповідно не потребує визнання його недійсним.

Так, у вказаній постанові Київського апеляційного господарського суду зазначено, що при не підтвердженні підписання позивачем Договору про внесення змін № 3 від 27.10.2014, непредставлення суду оригіналу вказаного договору, за встановлених обставин відсутності доказів виконання зобов'язань поручителем відповідно до внесених змін, у суду відсутні підстави вважати укладеним між сторонами Додатковий договір № 3 від 27.10.2014.

При цьому, доводи Банку (які були аналогічні доводам, що заявляються ним і у даній справі) про те, що внаслідок часткового виконання зобов'язання за Договором поруки та Договорами про внесення змін до нього, відповідач визнав укладеним договір про внесення змін №3, відхилені апеляційним судом з наступних підстав.

Так, колегією суддів було вказано, що здійснення Банком розподілу грошових сум на погашення прострочених відсотків відповідно до умов кредитного договору не може бути доказом визнання та схвалення підприємством поручителем виконання своїх зобов'язань за договором поруки з урахуванням суми поруки із змінами, про які зазначено у примірнику Договору №3 від 27.10.2014 про внесення змін до Договору поруки №19/К-КЛ-П від 11.03.2014.

Дії Банку не свідчать про волевиявлення поручителя, а призначення платежу 06.11.2014 згідно меморіального ордеру №1318554 підтверджує виконання зобов'язань поручителя, та не є доказом виконання саме умов Договору про внесення змін №3 від 27.10.2014.

Вчинення платежу 06.11.2014, після укладення Договору про внесення змін №3 від 27.10.2014, також не є доказом схвалення змін, про які йдеться у тексті цього договору, оскільки умовами договору не передбачено, що здійснені після дати укладення договору про внесення змін платежі підлягають врахуванню як виконання договору із внесеними змінами 27.10.2014.

Проведення позивачем платежу 06.11.2014 свідчить про виконання ним зобов'язань поручителя, які обумовлені Договором поруки з урахуванням внесених змін договорами № 1 від 28.03.2014, № 2 від 07.07.2014, виходячи із суми сплачених коштів (993 062, 61 дол. США), розмір яких не перевищує суми поруки згідно із внесеними цими договорами змінами (повернення основної суми кредиту в сумі 1 100 000,00 доларів США та нараховані відсотки за період з січня 2014 року по серпень 2014 року).

Також, апеляційним судом встановлено, що під час розгляду справи Банком не надано ні оригіналу вказаного Додаткового договору №3 від 27.10.2014, ні доказів сплати коштів поручителем з урахуванням внесених ним змін, а також не доведено, що копія цього договору, яка була надана до суду, виготовлена з оригіналу.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відсутність оригіналу договору про внесення змін № 3 від 27.10.2014 до договору поруки, підписаного сторонами, за умови заперечення позивача щодо його укладення, дає підстави вважати, що такий договір у письмовій формі не укладався та позивачем не підписувався, а також свідчить про відсутність дій, спрямованих на виникнення цивільних прав та обов'язків на підставі цього договору.

Вказана постанова Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 у справі №910/21609/15 не була оскаржена та відповідно набрала законної сили.

Як роз'яснено п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, постанова у справі №910/21609/15 не може бути поставлена під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №910/5559/15-г, не можуть їй суперечити.

Отже, постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 у справі №910/21609/15, яка набрала законної сили, встановлено відсутність у позивача та відповідача взаємних прав та обов'язків за Договором про внесення змін №3 від 27.10.2014, в тому числі і права позивача вимагати повернення поручителем суми кредиту у розмірі 1 045 000 доларів США за період з вересня 2014 по лютий 2015 та процентів за користування кредитом за цей же період у зв'язку з неукладеністю вказаного договору.

За наведених обставин, поручитель має нести відповідальність за невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором у розмірі встановленому Договором про внесення змін до договору поруки №2 від 07.07.2014.

Як вже вказувалося, вказаним договором №2 було викладено п.1.1 договору поруки в наступній редакції: поручитель солідарно відповідає перед кредитором за виконання ДП "Торжок" наступних зобов'язань, що випливають з кредитного договору №19/К-К від 19.05.2006, який було укладено між кредитором та боржником, а саме на суму:

- зобов'язання щодо виплати кредитору процентів за користування кредитом, що нараховані/будуть нараховані за січень 2014 року, лютий 2014 року, березень 2014 року, квітень 2014 року, травень 2014 року, червень 2014 року, липень 2014 року, серпень 2014 року;

- зобов'язання повернення частини основної суми кредиту в сумі 1 100 000,00 доларів США (з терміном сплати - 28.02.2014 - 150 000,00 дол. США; 31.03.2014 - 150 000,00 дол. США; 30.04.2014 - 150 000,00 дол. США; 30.05.2014 - 150 000,00 дол. США; 27.06.2014 - 150 000,00 дол. США; 31.07.2014 - 150 000,00 дол. США; 29.08.2014 - 200 000,00 дол. США).

Щодо заборгованості по відсоткам за користування кредитом, граничний строк нарахування яких, з урахуванням неукладеності Договору про внесення змін №3, мав бути до серпня 2014 року включно, то відповідно до розрахунку, доданого до позовної заяви, станом на 10.07.2014 заборгованість перед позивачем за відсотками була відсутня.

Так, відсотки за користування кредитом були повністю сплачені (в тому числі за серпень в сумі 13 401,04 дол. США).

Таким чином, у відповідача відсутня заборгованість по відсоткам за користування кредитом (виходячи із зобов'язань по договору з урахуванням договору №2).

За наведених обставин, висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитом у розмірі 24 877,06 доларів США 06 центів є невірним, а тому рішення у вказаній частині підлягає скасуванню, з прийняттям нового - про відмову у задоволенні вказаної вимоги.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 245 000 доларів США 00 центів (що за курсом НБУ станом на 02.03.2015 еквівалентно 6 580 234,50 грн.) - строкової заборгованості за кредитом, 971 307 доларів США 02 центів (що за курсом НБУ станом на 02.03.2015 еквівалентно 26 087 461,07 грн.) - простроченої заборгованості за кредитом, які були задоволені судом першої інстанції, слід зазначити наступне.

Як вже вказувалося, у зв'язку з неукладеністю Договору про внесення змін №3, поручитель має нести відповідальність за невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором у розмірі та строки, встановлені Договором про внесення змін до договору поруки №2 від 07.07.2014.

Пунктом 1.1 договору поруки, в редакції Договору про внесення змін №2 від 07.07.2014, встановлено наступні строки виконання зобов'язання з повернення кредитних коштів:

28.02.2014 - 150 000,00 дол. США;

31.03.2014 - 150 000,00 дол. США;

30.04.2014 - 150 000,00 дол. США;

30.05.2014 - 150 000,00 дол. США;

27.06.2014 - 150 000,00 дол. США;

31.07.2014 - 150 000,00 дол. США;

29.08.2014 - 200 000,00 дол. США.

Згідно із частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 Цивільного кодексу України).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 Цивільного кодексу України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

У справі, яка переглядається, з договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, забезпечених порукою чи до виконання поручителем по даному договору поруки не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 Цивільного кодексу України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, як умови чинності поруки, слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Наведеної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15.

У даному випадку, позивач мав пред'явити вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (оскільки умовами договору поруки в редакції Договору №2 передбачено погашення кредиту періодичними платежами), тобто у наступні строки:

по платежу на суму 150 000,00 дол. США, що мав бути здійснений до 28.02.2014 - вимога повинна бути пред'явлена до 28.08.2014;

по платежу на суму 150 000,00 дол. США, що мав бути здійснений до 31.03.2014 - вимога повинна бути пред'явлена до 30.09.2014;

по платежу на суму 150 000,00 дол. США, що мав бути здійснений до 30.04.2014 - вимога повинна бути пред'явлена до 30.10.2014;

по платежу на суму 150 000,00 дол. США, що мав бути здійснений до 30.05.2014 - вимога повинна бути пред'явлена до 01.12.2014;

по платежу на суму 150 000,00 дол. США, що мав бути здійснений до 27.06.2014 - вимога повинна бути пред'явлена до 29.12.2014;

по платежу на суму 150 000,00 дол. США, що мав бути здійснений до 31.07.2014 - вимога повинна бути пред'явлена до 02.02.2015;

по платежу на суму 200 000,00 дол. США, що мав бути здійснений до 29.08.2014 - вимога повинна бути пред'явлена до 02.03.2015.

Відповідно до ч. 3 ст. 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.

Зокрема, оскільки у лютому 2015 року не було 29 числа, останнім днем строку пред'явлення вимоги з виконання зобов'язання за серпень 2014 року мало б бути 28.02.2015.

Проте, відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Враховуючи те, що 28.02.2015 припало на суботу - неробочий день, першим робочим днем, а отже і останнім днем строку пред'явлення вимоги щодо останньої сплати останньої частини кредиту, було 02.03.2015.

Із даним позовом позивач звернувся до суду, згідно відбитку штампу органу поштового зв'язку на конверті, в якому була надіслана позовна заява (т.1, а.с.97) 04.03.2015, тобто після спливу шестимісячного строку для пред'явлення вимоги навіть по сплаті останнього кредитного платежу.

Як вже було зазначено, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

За наведених обставин, пропуск позивачем шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову позивачу у задоволенні позову.

Таким чином, позивачу слід також відмовити і у задоволенні вимог про стягнення 245 000 доларів США 00 центів (що за курсом НБУ станом на 02.03.2015 еквівалентно 6 580 234,50 грн.) - строкової заборгованості за кредитом, 971 307 доларів США 02 центів (що за курсом НБУ станом на 02.03.2015 еквівалентно 26 087 461,07 грн.) - простроченої заборгованості за кредитом.

Отже, рішення суду першої інстанції також підлягає скасуванню в частині задоволення вказаних вимог, з прийняття нового - про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Щодо доводів апелянта про непідсудність спору господарському суду міста Києва, оскільки згідно ст. 15 Господарського процесуального кодексу України спір має вирішуватися за місцезнаходженням відповідача - у Свердловській області Російської Федерації, то колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду, наведеним при відхиленні вказаних доводів, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 124 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи за участю іноземних підприємств і організацій. Підвідомчість і підсудність справ за участю іноземних підприємств і організацій визначається за правилами, встановленими статтями 12- 17 цього Кодексу. Господарські суди мають право також розглядати справи за участю іноземних підприємств і організацій, якщо: місцезнаходження філії, представництва, іншого відособленого підрозділу іноземного підприємства чи організації є територія України; іноземне підприємство чи організація має на території України нерухоме майно, щодо якого виник спір.

Згідно статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" (у редакції, яка діяла на момент виникнення спору) суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадках, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

Як вбачається з пункту 3.5. договору поруки, спори, які виникають з приводу даного договору, вирішуються в установленому законодавством України порядку.

Оскільки, статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, відповідно і спори, що вирішуються за законодавством України, мають вирішуватися судами.

Тобто, сторони у даній справі в договорі поруки фактично передбачили підсудність справи судам України.

При цьому, слід зазначити, що представник апелянта в подальшому на вказаних доводах не наполягав та надавав свої заперечення по суті позовних вимог.

За наведених обставин, вказані доводи апелянта колегією суддів відхиляються.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційна інстанція має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "КИТ-Єкатеринбург" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2015 у справі №910/5559/15-г за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до товариства з обмеженою відповідальністю "КИТ-Єкатеринбург", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - дочірнього підприємства "Торжок" про стягнення 1 241 184, 08 доларів США, що еквівалентно 33 335 846, 14 грн., задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2015 у справі №910/5559/15-г про задоволення позову скасувати.

3. Прийняти нове рішення по справі №910/5559/15-г, яким у задоволенні позову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до товариства з обмеженою відповідальністю "КИТ-Єкатеринбург", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - дочірнього підприємства "Торжок" про стягнення 1 241 184, 08 доларів США, що еквівалентно 33 335 846, 14 грн. відмовити повністю.

4. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 27-Т, ідентифікаційний код - 19017842) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "КИТ-Єкатеринбург" (620146, Російська Федерація, м. Єкатеринбург, вул. Амундсена, 65, ІПН: , КПП: 667101001) судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 80 388 грн. 00 коп.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Матеріали справи №910/5559/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко