ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р.Справа № 922/4819/16

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Чистякова І.О.

судді: Прохоров С.А. , Погорелова О.В.

при секретарі судового засідання Сінченко І.В.

розглянувши справу

за позовом Національного антикорупційного бюро України, м. Київ треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1. Державне підприємство "Енергоринок", м. Київ 2. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, м. Київ
до Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків (перший відповідач) , Комунального підприємства "Харківводоканал", м. Харків (другий відповідач) , Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Трансфербутик", м. Запоріжжя (третій відповідач)
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2, довіреність №01-102-04/46317 від 22.12.2016;

першого відповідача - ОСОБА_3, довіреність №01-16/245 від 11.01.2017,

другого відповідача - ОСОБА_1, довіреність №7209 від 13.12.2016,

третього відповідача - не з'явився,

третіх осіб - не з'явилися,

ВСТАНОВИВ:

Національне антикорупційне бюро України (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерної компанії "Харківобленерго" (1-ий відповідач), Комунального підприємства "Харківводоканал" (2-ий відповідач) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Трансфербутик" (3-ий відповідач) про визнання недійсним Договору про переведення боргу № 169/7-УТ/15 від 31.07.2015, укладеного між Комунальним підприємством "Харківводоканал", Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Трансфербутик" та Акціонерною компанією "Харківобленерго".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, зокрема на те, що спірний договір був укладений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави та одночасно суперечить положенням частини другої статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", які чітко визначають порядок розрахунків виключно між споживачами і постачальниками електричної енергії та не допускають здійснення розрахунків іншими особами, що не були учасниками правовідносин з постачання-споживання електричної енергії.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 січня 2017 року у справі №922/4819/16 передано матеріали позовної заяви Національного антикорупційного бюро України (вх. № 4819/16 від 30.12.2016) за встановленою підсудністю до господарського суду Запорізької області.

Не погоджуючись з ухвалою господарського суду Харківської області від 03.01.2017, Національне антикорупційне бюро України звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 03 січня 2017 року у справі №922/4819/16 та передати матеріали справи № 922/4819/16 на розгляд до господарського суду Харківської області.

Також, не погоджуючись з ухвалою господарського суду Харківської області від 03.01.2017, Комунальне підприємство "Харківводоканал" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 03 січня 2017 року у справі №922/4819/16 та передати матеріали справи № 922/4819/16 за підсудністю до господарського суду Харківської області.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16 лютого 2017 року апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України та апеляційну скаргу Комунального підприємства "Харківводоканал" задоволено, ухвалу господарського суду Харківської області від 03 січня 2017 року у справі №922/4819/16 скасовано, а справу передано на розгляд до господарського суду Харківської області.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Харківської області № 199 від 27 лютого 2017 року, у зв'язку з відсутністю повноважень судді Доленчука Д.О. призначено повторний автоматичний розподіл справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді Чистяковій І.О.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02 березня 2017 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 15 березня 2017 року о 12:20 годині.

Цією ж ухвалою суду до участі у справі в якості 3-х осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено - Державне підприємство "Енергоринок" та Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Позивач 15 березня 2017 року надав клопотання (вх. №8879) про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, зазначених у додатку, яке задоволено судом та надані документи долучено до матеріалів справи.

2-ий відповідач 15 березня 2017 року надав до суду відзив на позовну заяву (вх. №8812) разом з документами зазначеними у додатку, який судом долучено до матеріалів справи.

У відзиві на позовну заяву 2-ий відповідач заперечує проти задоволення позову, зокрема посилаючись на те, що позивач не надав суду, жодних належних та допустимих доказів, що спірний договір був укладений з метою, яка завідомо суперечила інтересам держави та/або порушує публічний порядок, не довів існування умислу сторін на досягнення протизаконного результату та не довів, в передбаченому законодавством порядку вину відповідачів, що може підтверджуватися вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Крім того, 2-ий відповідач, вважає, що положення Закону України "Про електроенергетику" та ПКЕЕ не забороняють сторонам укладати договори цесії.

Третя особа (Державне підприємство "Енергоринок") 15 березня 2017 року надала до суду письмові пояснення (вх. №8810), які судом долучено до матеріалів справи.

У наданих до суду письмових поясненнях - Державне підприємство "Енергоринок" підтримує позов та зазначає, що діючим законодавством встановлено чіткий механізм оплати електричної енергії коштами через рахунки із спеціальним режимом використання, які забороняють їх використовувати не інакше ніж передбачено це законодавством України, та у послідовному порядку (споживачі-енергопостачальники-оптовий постачальник-виробники), зміна якого не передбачена Законом України "Про електроенергетику".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 березня 2017 року розгляд справи відкладено на 27 березня 2017 р. о 12:20 год.

Позивач 15.03.2017, після судового засідання, надав заяву про призначення колегіального розгляду справи (вх. №24).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17 березня 2017 року для розгляду справи № 922/4819/16 призначено колегію суддів у складі трьох суддів.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 17 березня 2017 року визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: головуючий суддя Чистякова І.О., судді: Прохоров С.А. та Погорелова О.В.

27 березня 2017 року у справі було оголошено технічну перерву до 25 квітня 2017 року о 12:20 год., у зв'язку з відпусткою судді Прохорова С.А.

17 березня 2017 року від третьої особи (Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг) до господарського суду надійшли письмові пояснення (вх. 9064), в яких 3-я особа вказує на те, що спірний договір суперечить нормам ч. 2 ст. 15-1, ч. 8 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику", п.6.3. ПКЕЕ, якими визначено порядок розрахунків між споживачами електричної енергії та енергопостачальниками, а тому спірний договір підлягає визнанню недійсним.

2-ий відповідач 24 березня 2017 року надав до суду письмові пояснення (вх. №10097) разом з документами зазначеними у додатку, який судом долучено до матеріалів справи.

У письмових поясненнях 2-ий відповідач заперечує проти задоволення позову, зокрема вважає, що НАБУ не має права на подання позову про визнання спірного договору недійсним та діє з перевищенням повноважень. Крім того, зазначає про відсутність мети, яка завідомо порушувала інтереси держави та публічний порядок, адже невиконання 3-им відповідачем умов спірного договору не може слугувати підставою визнання недійсним такого правочину. Крім того, вважає, що ані Договором про постачання електричної енергії № 1.01, ані спеціальним законодавством не передбачено заборони, або ж застереження на укладення між сторонами правовідносин з електропостачання будь-яких договорів, в тому числі і договорів уступки боргу.

Також, 2-ий відповідач 24 березня 2017 року надав до суду супровідним листом (вх. №10098), додаткові документи, зазначені у додатку, які судом долучені до матеріалів справи.

Позивач 25 квітня 2017 року надав додаткові письмові пояснення (вх. №13861) разом з документами зазначеними у додатку, які судом долучено до матеріалів справи.

У наданих до суду додаткових письмових поясненнях позивач, зазначає, що в момент укладення спірного договору його сторонам достовірно було відомо про визначений Законом України "Про електроенергетику" спеціальний порядок проведення розрахунків на ринку електричної енергії, і сторони договору повинні були усвідомлювати, що укладення спірного договору призведе до порушення такого порядку, і в свою чергу порушення норм Закону, яким визначено особливості регулювання відповідних правовідносин, однак не відмовилися від наміру укласти спірний договір, а отже допускали настання протиправних наслідків, а тому укладений спірний договір суперечить інтересам держави.

Крім того, позивач звертає увагу, що ним було реалізоване його право на подання даного позову до суду та на виконання покладених на позивача обов'язків, до того ж при зверненні з позовом до суду позивачем визначено дві окремі підстави позову, які є незалежними одна від одної, а визнання спірного правочину недійсним можливо як на підставі однієї з них, так і в їх сукупності. Також, позивач зазначає, що Вищий господарський суд України в інформаційному листі "Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини першої статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" зазначив, що Національне бюро як орган, створений для захисту інтересів держави, має право на звернення до суду із позовами про визнання недійсними угод з огляду на імперативні приписи Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" і на виконання покладених на нього завдань та (або) обов'язків.

1-ий відповідач 25 квітня 2017 року надав до суду відзив на позовну заяву (вх. №13913) разом з документами зазначеними у додатку, який судом долучено до матеріалів справи.

У відзиві на позовну заяву 1-ий відповідач погоджується з тим, що зміст спірного договору суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, зокрема Закону України "Про електроенергетику", а тому з цих підстав має бути визнаний недійсним. Крім того, 1-ий відповідач вважає, що спірний договір не підписано з боку 3-го відповідача уповноваженою особою, що вбачається з протоколу допиту ОСОБА_4

Позивач в судовому засіданні 25.04.2017 підтримав позов та просив суд його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечував проти доводів 2-го відповідача викладених у відзиві на позовну заяву, з підстав зазначених у додаткових письмових поясненнях.

Представники 1-го відповідача в судовому засіданні визнали позов, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а також надали клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи (вх. №13916), в якому просять суд призначити у даній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Харківського науково - дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_5 та на вирішення експерта поставити наступні запитання:

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 у договорі про переведення боргу від 31.07.2015 №169/7-УТ/15 під печатним текстом "Директор" та зліва від печатного тексту "А.С. Тюленінов" ОСОБА_4, чи іншою особою?

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 в угоді від 31.07.2015 №170/7-ПД/15, укладені між КП "Харківводоканал" та ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик" та зліва від печатного тексту "А.С. Тюленінов" ОСОБА_4, чи іншою особою?

Представники 2-го відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та додатково наданих поясненнях по справі, а також заперечували проти клопотання 1-го відповідача щодо призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Представник позивача 25 квітня 2017 року в судовому засіданні заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю ознайомлення з додатково поданими сторонами документами, а саме відзивом на позовну заяву, наданим 1-им відповідачем, та клопотанням 1-го відповідача щодо призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Вказане клопотання позивача про відкладення розгляду справи було задоволено судом та ухвалою господарського суду Харківської області від 25 квітня 2017 року розгляд справи відкладено на 10 травня 2017 р. о 12:45 год.

2-ий відповідач 28 квітня 2017 року надав до суду письмові заперечення на клопотання про призначення експертизи (вх. №14328), які судом долучені до матеріалів справи.

У наданих до суду письмових запереченнях на клопотання про призначення експертизи 2-ий відповідач посилається, зокрема на те, що встановлення факту підписання спірного правочину та угоди не ОСОБА_4 жодним чином не впливає на обґрунтованість позовних вимог, оскільки не є юридично спроможною самостійною підставою для визнання правочину недійсним та не входить до предмета доказування. Також, зазначає, що відповідно до ст. 241 ЦК України, спірний правочин було схвалено цією особою (3-им відповідачем), факт прийняття 3-им відповідачем виконання 2-им відповідачем зобов'язань за вказаним договором та угодою, а саме більш ніж 19 млн. грн. окремими частками протягом 4 місяців підтверджується матеріалами справи.

Також, 2-ий відповідач 28 квітня 2017 року надав до суду додаткові письмові пояснення (вх. №14323) разом з документами зазначеними у додатку, які судом долучені до матеріалів справи.

У додаткових письмових поясненнях 2-ий відповідач зазначає, що з аналізу положення Закону України "Про електроенергетику" імперативним вбачається положення згідно з яким кошти вносяться виключно на спеціальний рахунок, що і передбачено п. 2.6. спірного договору, проте будь-яких інших імперативних застережень щодо порядку розрахунків за спожиту електричну енергію Законом не встановлено, в тому числі щодо заборони заміни боржника за зобов'язаннями щодо сплати вартості електричної енергії, до того ж невиконання чи неналежне виконання правочину однією стороною не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним, жодних доказів, які б підтверджували про те, що сторони спірного договору усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечності його мети інтересам держави і суспільства та те, що сторони прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків позивачем не надано, а тому договір не може бути визнаний судом недійсним саме з підстав його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави. Також, 2-ий відповідач зазначає, що задоволення позову призведе до зменшення чистого прибутку 2-го відповідача, і як наслідок зменшення розміру дивідендів, які будуть виплачені акціонерам, якими є, крім Держави, також фізичні та приватні юридичні особи.

В судовому засіданні 10 травня 2017 року представник 1-го відповідача підтримав свою правову позицію викладену у відзиві на позовну заяву, підтримав клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи та заперечував проти доводів 2-го відповідача викладених у його письмових поясненнях та запереченнях на клопотання про призначення експертизи.

Представник 2-го відповідача заперечував проти позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та додатково наданих поясненнях, а також заперечував проти клопотання 1-го відповідача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, з підстав викладених у письмових запереченнях.

В судовому засіданні представник третьої особи (Державне підприємство "Енергоринок") вирішення клопотання 1-го відповідача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи залишив на розсуд суду та підтримав позов в повному обсязі.

Ухвалою суду від 10.05.2017 розгляд справи був відкладений до 16.05.2017 до 12:30.

16.05.2017 до суду від позивача надійшло клопотання (вх. №15629) в якому він просить долучити до матеріалів справи документи, згідно додатком до клопотання. Надане клопотання та додані до нього документи, досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Третій відповідач правом на участь представника у судовому засіданні 16.05.2017 не скористався, причину неявки не повідомив, витребуваних судом документів не надав. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення ухвали про призначення справи до розгляду за адресою, вказаною у позовній заяві.

Представники третіх осіб правом на участь у судовому засіданні 16.05.2017 не скористалися, причину неявки не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить відмітка про направлення ухвали про призначення справи до розгляду за адресами, вказаними у позовній заяві та повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення.

Розглянувши клопотання першого відповідача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи (подане до суду 25.04.2017), суд дійшов висновку про відхилення вказаного клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Натомість, клопотання першого відповідача про призначення експертизи містить перелік питань, який не входить до предмета доказування, так як у наданих до матеріалів справи процесуальних документах позивач не посилається як на підставу визнання правочину недійсним підписання спірного договору невідомою неуповноваженою особою. А отже, дана обставина не входить до предмета доказування.

За приписами частин першої і третьої ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження, про що ані позивачем, ані першим відповідачем не вказується.

Крім того, відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Так, ТОВ ФК Трансфербутик було прийнято правочин до виконання про що свідчить факт прийняття Товариством від КП Харківводоканал у розмірі більш ніж 19 млн. грн. окремими частками протягом 4 місяців.

Таким чином, суд дійшов висновку, що встановлення факту підписання спірного правочину та Угоди не ОСОБА_4 жодним чином не впливає на обґрунтованість позовних вимог, оскільки не є юридично спроможною самостійною підставою для визнання правочину недійсним та не входить до предмета доказування, а тому клопотання першого відповідача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи суд відхиляє.

16.05.2017 представником першого відповідача до суду було подане клопотання (вх. №15785) в якому перший відповідач просить суд залучити до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - Фонд державного майна України. В обґрунтування клопотання посилається на те, що власником 65% акцій АК "Харківобленерго" є держава Україна в особі Фонду державного майна України, що підтверджується інформаційною довідкою вих. номер 132711 від 03.04.2017, а згідно п. 8 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про Фонд державного майна України", до основних засад Фонду державного майна України належить, зокрема, управління корпоративними правами держави.

Розглянувши вказане клопотання, суд дійшов висновку про його відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Предметом позову у справі, що розглядається, є визнання недійсним договору про переведення боргу №169/7-УТ/15 від 31.07.2015, укладеного між КП "Харківводоканал", АК "Харківобленерго" та ТОВ "ФК "Трансфербутик". Втім підставою для залучення до участі у справі в якості третьої особи Фонду державного майна України перший відповідач вказує на управління ФДМУ корпоративними правами держави у складі АК "Харківобленерго".

Суд відхиляє вказане клопотання, оскільки першим відповідачем суду не доведено, яким чином рішення по цій справі може вплинути на права та обов'язки Фонду державного майна України як на особу, яка здійснює управління корпоративними правами держави, до того ж даний спір не стосується майна АК "Харківобленерго" та позовні вимоги, які є предметом даного спору мають немайновий характер.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК України та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції. Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Представник позивача в судовому засіданні 16.05.2017 підтримав позов та просив суд його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечував проти доводів 2-го відповідача викладених у відзиві на позовну заяву, з підстав зазначених у додаткових письмових поясненнях.

Представник 1- го відповідача в судовому засіданні визнав позов, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а також підтримав клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи.

Представник 2- го відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та додатково наданих поясненнях по справі, а також заперечував проти клопотання 1-го відповідача щодо призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

На думку суду, обставини справи свідчать про наявність у ній матеріалів достатніх для розгляду справи по суті та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

03.01.2008 між сторонами - Акціонерною компанією "Харківобленерго" (1-й відповідач) та Комунальним підприємством ВТП Вода було укладено договір на постачання електричної енергії № 1.01 (далі - договір).

Відповідно до розділу 1 договору, постачальник (1-й відповідач) постачає електричну енергію споживачу (2-й відповідач), а споживач оплачує постачальнику її вартість та здійснює інші платежі, згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами.

Згідно рішення 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 577/11 КП ВТП Вода було перейменовано у КП "Харківводоканал".

Відповідно до п. 9.4 договору, він набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2008. Крім того, умовами даного пункту передбачено, якщо за місяць до закінчення терміну його дії, жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або про перегляд його умов, він вважається продовженим на кожний наступний календарний рік.

Даний договір, відповідно до п. 9. пролонгований на 2015 рік.

Пунктом 2.3.1 договору передбачений обов'язок відповідача виконувати його умови, та пунктом 2.3.3 обов'язок щодо своєчасної оплати позивачу вартості електричної енергії та інших нарахувань згідно з умовами додатку № 2 "Порядок розрахунків".

Відповідно до пункту 5 додатка 2 остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі рахунка, який виставляється постачальником електричної енергії на основі даних про фактичне споживання електричної енергії.

Згідно пункту 5 додатка 2 до договору про постачання електричної енергії споживач повинен отримати рахунок на оплату електричної енергії протягом 3 днів з дня закінчення розрахункового періоду. Цей рахунок має бути оплачений протягом 10 банківських днів з дня його отримання.

Станом на 01.05.2015 за квітень 2015 року у Комунального підприємства Харківводоканал перед Акціонерною компанією Харківобленерго склалася заборгованість у розмірі 19 354 170,70 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.07.2015 по справі № 922/338/15 з Комунального підприємства Харківводоканал вирішено стягнути на користь Акціонерної компанії Харківобленерго вартість електричної енергії в розмірі 19 625 004 грн. 84 коп. та відмовлено у задоволенні клопотання Комунального підприємства Харківводоканал про розстрочення сплати суми вказаної заборгованості.

30.07.2015 за вх. № 5576 на адресу Комунального підприємства Харківводоканал надійшов лист від Акціонерної компанії Харківобленерго щодо пропозиції переведення боргу на іншого боржника.

31.07.2015 між Комунальним підприємством "Харківводоканал", Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Трансфербутик" та Акціонерною компанією "Харківобленерго" укладено договір про переведення боргу № 169/7-УТ/15, відповідно до умов якого первісний боржник - КП "Харківводоканал" (2-й відповідач), переводить на нового боржника - ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик" (3-й відповідач), а новий боржник приймає на себе зобов'язання первісного боржника і стає боржником у зобов'язаннях, що виникли за договором про постачання електричної енергії №1.01 від 03.01.2008 в частині заборгованості за активну електричну енергію поставлену кредитором АК "Харківобленерго" первісному боржнику КП "Харківводоканал" у квітні 2015 року на суму 19 625 004 грн. 84 коп. З моменту укладання цього договору кредитор - АК "Харківобленерго" не має жодних претензій до первісного боржника по вказаним зобов'язанням (п.5.2 вищевказаного договору про переведення боргу).

На підставі зазначеного договору, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 по справі № 922/3388/15 в порядку положень ст. 80 ГПК України припинено провадження у справі в частині стягнення заборгованості з Комунального підприємства Харківводоканал та визначено перехід зобовязань щодо сплати заборгованості по електричній енергії по Договору № 1.01 від 03.01.2008 за Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Трансфербутик.

На підставі Угоди про порядок проведення розрахунків № 170/7-ПД/15 від 31.01.2015 до спірного договору про переведення боргу, а також на підставі постанови Харківського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 по справі №922/3388/15, Комунальне підприємство Харківводоканал здійснювало погашення суми заборгованості з розстроченням платежів протягом 2015-2016 років.

Відповідно до платіжних доручень, Комунальне підприємство Харківводоканал перерахувало на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Трансфербутик суму коштів у розмірі 18 148 000 грн.

Між тим, Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Трансфербутик не перерахувала суму заборгованості у порядку визначеному договором, у звязку з чим Акціонерна компанія Харківобленерго подала позов про стягнення заборгованості за спірним договором.

За рішенням господарського суду м. Києва від 13.09.2016 по справі №910/110131/16 з Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Трансфербутик на користь Акціонерної компанії Харківобленерго стягнуто заборгованість у розмірі 19 625 004 грн. 84 коп. по договору про переведення боргу № 169/7-Т/15 від 31.07.2015. Зазначене рішення сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

05.10.2016 господарським судом м. Києва було видано судовий наказ на примусове виконання рішення по справі № 910/11031/16 від 13.09.2016.

17.10.2016 у Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань було відкрито кримінальне провадження № 0000367 стосовно службових осіб Комунального підприємства Харківводоканал, Акціонерної компанії Харківобленерго та Товариства з обмеженою відповідальність Фінансова компанія Трансфербутик за попередньою правовою кваліфікацією частина пята статті 191 Кримінального кодексу України (заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем в особливо великих розмірах за попередньою змовою групою осіб).

Станом на момент розгляду справи зазначене кримінальне провадження знаходиться на стадії досудового розслідування.

Ухвалою слідчого судді Соломянського районного суду м. Києва від 27.12.2016 ОСОБА_6 вирішено питання про надання тимчасового доступу до документів з можливістю їх ознайомлення та отримання відповідних копій в Департаменті реєстраційних послуг Запорізької міської ради за адресою: м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, 84, а саме: до всіх документів, які містяться у реєстраційній справі ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик" ().

Вирок у вказаному кримінальному провадженні відсутній.

20.04.2017 постановою господарського суду Запорізької області по справі №908/702/17 відкрито ліквідаційну процедуру Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Трансфербутик.

Як вбачається зі змісту вказаної постанови, відповідно до протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Трансфербутик №01/12/16 від 05.12.2016, у звязку з незадовільним фінансовим станом, зборами вирішено припинити діяльність Товариства шляхом його ліквідації, призначено голову ліквідаційної комісії та затверджено порядок проведення ліквідаційної процедури, яким зокрема встановлений загальний строк проведення ліквідаційної процедури у два місяці.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач посилався, зокрема, на те, що спірний договір був укладений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави та одночасно суперечить положенням частини другої статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", які чітко визначають порядок розрахунків виключно між споживачами і постачальниками електричної енергії та не допускають здійснення розрахунків іншими особами, що не були учасниками правовідносин з постачання-споживання електричної енергії.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт господарювання (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як свідчать матеріали справи, між сторонами виникли зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору переведення боргу.

Згідно зі частиною першою статті 520 ЦК України боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

В той же час, положення ст.ст. 513 та 521 визначають, що правочин щодо зміни боржника у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання.

Між тим, положеннями частини першої ст. 528 ЦК України встановлено, що виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Як зазначалося вище, 03.01.2008 між АК "Харківобленерго" та КП ВТП Вода було укладено договір на постачання електричної енергії № 1.01.

Згідно рішення 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 №577/11 КП ВТП Вода було перейменовано у КП "Харківводоканал".

Згідно Закону України "Про електроенергетику" від 16 жовтня 1997 року № 575/97-ВР та "Правил користування електричною енергією", затверджених постановою Національної комісії з питання регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28 (зі змінами та доповненнями) (Правила), договір є основним документом, який регламентує відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Зокрема, укладення договору означає, що між сторонами досягнуто згоди з усіх його умов.

Відповідно до пункту 7 статті 276 Господарського кодексу України оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору про постачання електричної енергії від 29 червня 2006 року, пунктом 2.2.2 якого передбачено, що постачальник електричної енергії зобов'язується постачати електричну енергію в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 договору, з урахуванням розділів 6, 7 договору, відповідно до додатка 1 "Договірні величини споживання" та додатка 2 "Порядок розрахунків".

Відповідно до умов вказаного договору постачальник постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику її вартість та здійснює інші платежі, згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами (Розділ І Основного договору).

Пунктом 2.3.1 договору передбачений обов'язок відповідача виконувати його умови, та пунктом 2.3.3 обов'язок щодо своєчасної оплати позивачу вартості електричної енергії та інших нарахувань згідно з умовами додатку № 2 "Порядок розрахунків".

Як свідчать матеріали справи, КП "Харківводоканал" не виконав свої зобовязання по сплаті за спожиту електричну енергію, у звязку з чим у останнього перед Акціонерною компанією Харківобленерго виник борг у розмірі 19 354 170,70 грн.

За рішенням господарського суду Харківської області від 21.07.2015 по справі № 922/3388/15 з Комунального підприємства Харківводоканал вирішено стягнути на користь Акціонерної компанії Харківобленерго вартість електричної енергії в розмірі 19 625 004 грн. 84 коп.

Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між Акціонерним товариством Харківобленерго та Комунальним підприємством Харківводоканал носили характер приватно-правових, а обовязки вказаних субєктів господарювання визначалися як постачальник та споживач, проте з урахуванням рішення господарського суду Харківської області від 21.07.2015 по справі №922/3388/15, зміст правовідносин, які виникли між Комунальним підприємством Харківводоканал та Акціонерною компанією Харківобленерго набули характеру зобовязальних, а відтак права та обовязки першого та другого відповідачів визначаються Главою 47 ЦК України.

Втім, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 по справі №922/3388/15 в порядку положень ст. 80 ГПК України припинено провадження у справі в частині стягнення заборгованості з Комунального підприємства Харківводоканал та визначено перехід зобовязань щодо сплати заборгованості по електричній енергії по договору № 1.01 від 03.01.2008 за Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Трансфербутик у звязку з укладенням договору про переведення боргу від 31.07.2015 № 169/7-УТ/15, відповідно до умов якого первісний боржник - КП "Харківводоканал", переводить борг на нового боржника - ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик", а новий боржник приймає на себе зобов'язання первісного боржника і стає боржником у зобов'язаннях, що виникли за договором про постачання електричної енергії №1.01 від 03.01.2008 в частині заборгованості за активну електричну енергію поставлену кредитором - АК "Харківобленерго" первісному боржнику КП "Харківводоканал" у квітні 2015 року на суму 19 625 004 грн. 84 коп. З моменту укладання цього договору кредитор - АК "Харківобленерго" не має жодних претензій до первісного боржника по вказаним зобов'язанням (п.5.2 вищевказаного договору про переведення боргу).

Станом на дату розгляду даної справи сторонами не надано доказів належного виконання третім відповідачем грошового зобовязання по сплаті на користь першого відповідача суми за договором переведення боргу від 31.07.2015 № 169/7-УТ/15.

Проте, суд звертає увагу, на те, що рішенням господарського суду м. Києва, 13.09.2016 по справі № 910/110131/16 з Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Трансфербутик на користь Акціонерної компанії Харківобленерго стягнуто заборгованість у розмірі 19 625 004 грн. 84 коп. по договору про переведення боргу № 169/7-Т/15 від 31.07.2015, а зазначене рішення суду сторонами спору не оскаржувалось та набрало законної сили.

Втім, спір у справі, що розглядається, виник у звязку з тим, що договір переведення боргу, на думку позивача, був укладений відповідачами всупереч положень ст. 514 Цивільного кодексу України, ст. ст. 15-1, 16, 26 Закону України "Про електроенергетику" та п. 6.3 Правил користування електричною енергією. Відтак, даний правочин укладено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України та ч. 1 ст. 207 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

За приписами ч. 2 ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" передбачено, що споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку.

Частиною 8 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника.

Відповідно до п. 6.2. ПКЕЕ, для проведення розрахунків за електричну енергію постачальник електричної енергії за регульованим тарифом або його відокремлений підрозділ відкривають в установі уповноваженого банку поточний рахунок із спеціальним режимом використання, номер якого зазначається у договорі про постачання електричної енергії.

Пунктом 6.3. ПКЕЕ встановлено, що оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в повноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Таким чином, зі змісту вказаних норм вбачається обов'язок споживача сплачувати за поставлену йому енергопостачальником електричну енергію виключно шляхом перерахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо порушення відповідачами положень ст. 15-1 Закону України Про електроенергетику, суд не погоджується з такими доводами Національного антикорупційного бюро України з тих підстав, що вказаною нормою закріплено, що споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника.

Разом з тим, суд звертає увагу, що з аналізу зазначеної вище норми, імперативним вбачається положення згідно з яким кошти вносяться виключно на спеціальний рахунок, що відповідно закріплено у п.2.6 спірного договору та свідчить про дотримання сторонами договору обов`язкових приписів законодавства. Між тим, будь - яких інших імперативних застережень щодо застосування норми права стосовно порядку розрахунків за спожиту електричну енергію текстом Закону України Про електроенергетику не встановлено, в тому числі і щодо заборони заміни боржника за зобов`язанням щодо сплати вартості електричної енергії передбаченої ч.1 ст. 520 ЦК України.

Суд вважає за необхідне зазначити, що для об`єктивної і повної оцінки характеру спірних правовідносин слід враховувати положення ч. 3 ст. 6 ЦК України згідно з якими сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, а також ст. 627 ЦК України, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Таким чином, відступ сторін від положень ст. 15-1 Закону в частині заміни сторони зобов`язання не дає підстав вважати спірний договір недійсним, так як можливість врегулювання правовідносин у вказаний спосіб не заборонена актами цивільного законодавства, а імперативність положень ст. 15-1 Закону в цій частині не випливає зі їх змісту або із суті відносин між сторонами. При цьому текст (п.2.6) спірного договору передбачає, що розрахунки за цим договором нового боржника перед кредитором в частині сплати боргу провадяться на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання №07 в філії - ХОУ АТ Ощадбанк МФО 351823 код 00131954, що відповідає суті і змісту ст. 15-1 Закону України Про електроенергетику.

Суд також бере до уваги, що наведені вище обставини вже були предметом дослідження та їм надана оцінка у постанові Харківського апеляційного господарського суду по справі № 922/3388/15, в якій зазначено про те, що суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, а також перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права та повноту встановлених обставин визнав законною заміну сторони в зобовязання по сплаті вартості електричної енергії. Зазначене рішення сторонами не оскаржувалось та набрало статусу остаточно.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи Національного антикорупційного бюро України щодо порушення спірним договором положень ст.15-1 Закону України Про електроенергетику не знаходять свого належного та обґрунтованого підтвердження, а відтак не можуть бути прийняті судом до уваги.

Окрім того, надаючи оцінку доводами Національного антикорупційного бюро України щодо невиконання умов спірного договору Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Трансфербутик, як самостійної підстави доведення вини відповідачів, суд зазначає наступне.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів недійними.

У силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Таким чином, обовязок доведення наявності обставин, з якими закон повязує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Проте, посилання позивача на факт невиконання умов договору про переведення боргу ТОВ Фінансова компанія Трансфербутик не може визнаватися як належною самостійною підставою для визнання спірного договору недійсним, з тих підстав, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11).

Між тим, суд бере до уваги, що факт невиконання ТОВ Фінансова компанія Трансфербутик умов договору про переведення боргу встановлено рішенням господарського суду м. Києва від 13.09.2016 по справі №910/11031/16, в якому з Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Трансфербутик на користь Акціонерної компанії Харківобленерго стягнуто заборгованість у розмірі 19 625 004 грн. 84 коп. по договору про переведення боргу №169/7-Т/15 від 31.07.2015.

За таких обставин, суд не може погодитись з позицією позивача, що невиконання третім відповідачем умов спірного договору є самостійною підставою доведення вини відповідачів та визнання спірного договору недійсним, а відтак такі доводи не знаходять свого належного та обґрунтованого підтвердження.

В той же час, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими, а тому обов'язком позивача відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення його прав та інтересів відповідачами в справі.

З наведеного вбачається, що право на звернення із позовом до суду про визнання правочину недійсним надано особі, яка є стороною правочину, чи зацікавленою особою, що кореспондується, водночас, із наявністю факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів такої особи.

Водночас, з наведених позивачем підстав щодо права на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним не вбачається, що оспорюваний правочин, укладений між юридичними особами та який має приватноправовий характер, порушує або оспорює майнові права чи інтереси саме позивача. У зв'язку з цим, заявляючи вимогу про визнання недійсною угоди з підстав, зокрема, її невідповідності положенням законодавства про електроенергію, позивач не довів наявність у нього права на оспорювання договорів саме з таких підстав, ураховуючи суб'єктний склад і характер спірного договору, та повноваження і правоохоронний (антикорупційний) статус органу позивача.

В обґрунтування підстав на звернення із даним позовом до суду позивач посилається на реалізацію свого права, наданого Законом України Про Національне антикорупційне бюро, для виконання покладених на нього обов'язків, а саме права подання позову про визнання недійсними угод.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України; прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Відтак, право на звернення до суду в інтересах держави надано лише прокурорам, тому у даному випадку посилання позивача на недійсність спірного правочину через його завідому суперечність інтересам держави і суспільства, не відповідає визначеному ч. 1 ст. 2 ГПК України суб'єкту, на якого покладено обовязок обґрунтовувати порушення інтересів держави таким правочином.

Щодо права на звернення до суду державних та інших органів у випадках, передбачених законодавчими актами України, суд звертає увагу, що у разі відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів такого органу спірним правочином, останній має обґрунтувати своє право на звернення до суду з позовом, яким оспорює правочин, стороною якого він не є.

Закріплені у Конвенції ООН проти корупції (ратифікована Законом України від 18.10.2006 №251-V) положення щодо забезпечення проведення ефективної скоординованої політики протидії корупції (ч. 1 ст. 5), надання такому органу (створеному з метою протидії корупції) можливості виконувати свої функції ефективно (ч.2 ст. 6), запобігання зловживанню процедурами, які регулюють діяльність приватних юридичних осіб (п. d ч.2 ст.12), разом із приписами Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", надають позивачу право з метою вжиття ефективних заходів протидії корупції подавати позов про визнання угод недійсними за наявності підстав, передбачених законом.

Позивач, у даній справі, посилається на п. 13 ст. 17 Закону України Про Національне антикорупційне бюро, що надає право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України. Такими підставами позивач зазначає невідповідність спірного правочину ч. 1 ст. 207 ГК України, ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (ч. 1 ст. 207 ГК України).

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14, 15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Втім, позивачем не обґрунтовано спрямованість та відповідність оспорюваного договору переліченим вище ознакам, які би свідчили про посягання на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. (п. 3.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013 № 11).

В обґрунтування наявності наміру сторін на укладення завідомо суперечного інтересам держави договору позивач послався на здійснення ним досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000367 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України - привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем, якщо вони вчинені в особливо великих розмірах або організованою групою.

За приписами ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" - Національне антикорупційне бюро України є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. Завданням Національного бюро є протидія кримінальним корупційним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці.

Разом із цим, позивач зазначає, що внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та здійснення досудового розслідування свідчить про виявлення ознак вчинення кримінального правопорушення, що підтверджує наявність умислу в їх діяннях та, відповідно, недійсність оспорюваного правочину на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 № 9).

Разом із цим, як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, відсутній вирок суду, що був би доказом наявності умислу сторін оспорюваного правочину на вчинення цього правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а будь-яких інших належних та допустимих доказів доведення вини відповідачів при укладенні спірного Договору до суду не надано Окрім того, суд зазначає, що позивачем не доведено наявності та розміру заподіяних державі внаслідок укладення оспорюваного правочину збитків.

Наразі, зазначене кримінальне провадження перебуває лише на стадії досудового розслідування, а враховуючи, що закінчення досудового розслідування не має безумовним наслідком встановлення вини особи, щодо якої воно провадилось, посилання позивача в цьому випадку на здійснення досудового розслідування не може бути підтвердженням умислу вказаних осіб в укладенні правочину, що не відповідає ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Наведене не суперечить прикінцевим положенням Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" щодо дії до приведення у відповідність із цим Законом законів України, інших нормативно-правових актів у частині, що не суперечить цьому Закону, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відтак, позивач у будь-якому випадку повинен діяти у відповідності до Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", яким передбачені його повноваження, права та обов'язки.

Таким чином, право на звернення Національного бюро до суду з позовом про визнання правочину недійсним, може бути здійснено за наявності підстав, визначених законом.

Оскільки позивачем не доведено невідповідність спірного правочину інтересам держави і суспільства, наявності вини сторін у формі умислу на вчинення даного правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, а також протиправні наслідки оспорюваної угоди для держави, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

На підставі положень ст. 49 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до статті 93 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області протягом десяти днів з дня підписання повного рішення.

Повне рішення складено 22.05.2017 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9