ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2017 р. Справа № 914/179/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

Давид Л.Л.

Розглянувши апеляційну скаргу б/н від 13.04.17 р. Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" в особі ліквідатора ОСОБА_2

на рішення Господарського суду Львівської області від 27.03.2017 року

у справі №914/179/17

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", м. Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Львів

про визнання недійсним договору

За участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_4 - представник;

від відповідача - ОСОБА_3 - фізична особа - підприємець;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/179/17 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.04.17, апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 18.05.17.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27.03.17 у справі 914/179/17 (суддя Кітаєва С.Б.) в задоволенні позову відмовлено.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що доводи позивача про недосягнення сторонами істотних умов договору може стати наслідком визнання такого договору неукладеним, а не недійсним. При цьому, місцевим господарським судом встановлено, що спірний договір фактично було укладено сторонами, оскільки сторони вчинили дії на його виконання.

Крім того, судом першої інстанції зазначено , що підпис ліківдатора на договорі скріплений гербовою печаткою саме Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", а тому місцевим господарським судом спростовно доводи позивача про укладення договору не позивачем, а іншою юридичною особою ( ЗАТ "Автонавантажувач").

З огляду на наведене, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Позивач не погодився з прийнятим рішення Господарського суду Львівської області у даній справі та подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти постанову, якою визнати недійсним договір №0201.1/16 від 01.02.16.

В обгрунтування апеляційної скарги, позивач покликається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положень нормативних актів, які підлягають застосування, зокрема, Збірника норм часу на роботи, що виконують суб'єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна, який затверджено наказом Державного комітетут України з питань житлово - комунального господарсьва №198 від 21.11.2003 року.

Також апелянт зазначає, що суд не надав оцінки доводам позивача стосовно того, що предметом спірного договору є майно, яке не належить позивачу, що свідчить про недосягнення сторонами згоди щодо істотної умови.

Крім того, апелянт вважає, що суд безпідставно не звернув уваги на доводи позивача про те, що стороною оспорюваного договору є ЗАТ «Автонавантажувач», а не позивач у справі, при цьому, як вказує скаржник, в матеріалах справи відсутні докази того, що договір виконувався відповідачем на вимогу позивача.

18 травня 2017 року апелянтом подано пояснення в яких зазначено також про те, що місцевий господарський суд помилково послався на те, що відповідач отримав від позивача технічний паспорт станом на 2006 рік, оскільки відповідач зазначав, що на виконання умов договору йому не передавалась жодна документація, що як зазначає апелянт, підтверджується листами від 08.02.17 та від 12.12.16.

18 травня 2017 року до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги з підстав її необгрунтованості.

Зокрема, відповідач вказує на те, що доводи апелянта про неналежність йому майна, на яке за спірним договором мала бути виготовлена технічна документація, є безпідставними, оскільки власником приміщень корпусу №12, згідно долучених у справу документів права власності є виключно ТОВ «Управляюча компанція «Львівський автонавантажувач».

Також, 18.05.17 відповідачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи листа - відповіді арбітражного керуючого ОСОБА_5 адресованого представнику відповідача - адвокату Ганущак М.В., який, на думку відповідача підтверджує факт укладення та виконання оспорюваного правочину.

Неможливість подання такого доказу до місцевого господарського суду відповідач обгрунтовує тим, що такий лист отримано після прийняття рішення у справі.

Крім того, відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю участі у справі представника відповідача. У судовому засіданні відповідачем підтримано подане клопотання, проте колегія суддів апеляційної інстанції не знайшла підстав для його задоволення та відкладення розгляду справи з огляду на присутність в судовому засіданні фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 та наявність в матеріалах справи необхідних доказів для перегляду рішення в апеляційному порядку.

У судовому засіданні присутній представник позивача та відповідач навели свої доводи міркування та заперечння.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судовому засіданні присутніх представників, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як встановлено місцевим господарським судом, в матеріалах справи міститься договір №0201.1/16 на виготовлення технічного паспорту та іншої техдокументації від 01.02.16.

Відповідно до умов укладеного договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по виконанню робіт щодо виготовлення технічних паспортів нерухомого майна замовника згідно окремих замовлень (розділ 1 договору).

Згідно п.п.2.1, 2.2 розділу 2 договору, перелік та вартість робіт визначається за домовленістю сторін по кожному індивідуальному об"єкту, згідно додатку щодо визначення договірної ціни, який є невід'ємною частиною до даного договору.

Остаточний розрахунок проводиться на момент передачі Замовнику індивідуального об'єкту та підписання відповідного акту приймання-передачі робіт на протязі 5 банківських днів з дня підписання.

Розділом 3 встановлено, що виконавець зобов'язаний виконати обумовлену роботу в термін, вказаний в додатку до Договору (п.3.1).

Замовник зобов'язаний надати всю необхідну інформацію про об'єкт роботи. Вся інформація, надана замовником, є винятково власністю Замовника. Порядок прийому-передачі робіт погоджений у п.4.1 Договору.

Згідно п.4.1 договору по завершенні робіт виконавець передає замовнику Акт прийому-передачі робіт та обумовлену роботу. Замовник на протязі 3-х днів з моменту отримання Актів зобов"язаний розглянути та направити Виконавцю затверджений Акт прийому-передачі робіт (або обґрунтовану відмову від виконання робіт). В разі обґрунтованої відмови Замовника сторонами складається двосторонній акт з приводу необхідних доробок та строків їх проведення. В разі, якщо виконавець не отримав Актів приймання-передачі підписаних замовником протягом 10 днів з моменту їх передачі замовнику, роботи по договору вважаються виконаними повністю, перерахований виконавцю аванс не повертається.

Згідно п.5.1 , за невиконання роботи у термін, що передбачений цим договором, з виконавця стягується штраф у розмірі 1% від вартості робіт за кожний прострочений день.

Пунктом 5.2 передбачено, що виконавець не несе відповідальності за неналежне виконання своїх обов'язків по цьому договору, якщо воно стало наслідком неналежного виконання замовником обов'язків, зазначених в п.3.2 договору.

За несвоєчасну оплату згідно договору замовник сплачує пеню в розмірі 1% від неоплаченої суми за кожний прострочений день (п.5.3).

Пунктом 5.4 договору передбачено, що якщо замовник не виконує умови п.2 цього договору або відмовиться прийняти роботу, виконавець вправі відмовитись від договору, а замовник зобов'язується сплатити неустойку в розмірі 20% від вартості робіт, яка стягується без необхідності обґрунтування її розміру.

Відповідно до п.6.1 даний договір може бути розірваний за згодою сторін або в судовому порядку відповідно до вимог чинного законодавства України.

Всі суперечності, що виникають між сторонами в процесі реалізації цього Договору вирішуються шляхом переговорів або в господарському суді (п.7.1).

Пунктом 7.2 передбачено, що всі доповнення та додатки до цього договору оформляються письмово та вступають в силу після погодження останніх двома сторонами.

Розділом 8 договору визначено реквізити сторін, зокрема, зазначено : Виконавець СПД ОСОБА_3 інд. НОМЕР_1, адреса : АДРЕСА_1. Замовник : ЗАТ "Автонавантажувач"; адреса : Львівська область, Яворівський район, смт.Шкло, провулок Новий,1.

Від виконавця договір підписаний ОСОБА_3 , його підпис скріплений печаткою СПД ФО ОСОБА_3

Від замовника договір підписаний ліквідатором ОСОБА_5, його підпис скріплений гербовою печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", код ЄДРПОУ - 31148163. З преамбули договору вбачається, що ліквідатор ОСОБА_5, діє на підставі постанови (ухвали) Господарського суду.

Належність підписів на вказаному договорі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 сторонами не заперечується.

На звороті договору міститься замовлення б/н від 01.02.16р та протокол від 01.02.16р. узгодження переліку на виготовлення технічного паспорту та іншої техдокументації згідно договору №0201.1/16 від 01.02.16., додаток №1 до договору №0201.1/16 від 01.02.16.

Замовлення адресоване Суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_3

Пунктом 2 замовлення визначено, що змовник гарантує отримання всього об'єму документів та інформації, необхідних для надання послуг на виготовлення технічного паспорту та іншої техдокументації.

В матеріалах справи містяться дві копії примірників замовлення та протоколу. Відмінність яких полягає лише в наявності підпису та відтиску печатки на копії наданій виконавцем, та відсутності такого підпису та печатки на копії наданій замовником.

Місцевим господарським судом витребувано для огляду оргинали вказаних примірників. При цьому, судом встановлено що належність підпису ОСОБА_5 у оригінальних примірниках замовлення та протоколу, які є у відповідача, позивач не заперечив.

Також з матеріалів справи вбачається, що СПД ОСОБА_3 звертався до ТОВ «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» з листом вих.№1121/16-1 від 21.11.2016 р., у якому, серед іншого, просив для закінчення робіт згідно договору №02.01.1/16 від 01.02.2016 надати можливість доступу до приміщень корпусу №12 /літА-4/ належних ТОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач".

Крім того, з метою усунення технічної помилки при текстовому оформленні договору №0201.1/16від 01.12.16 направляв для підписання два примірники проекту додаткової угоди №1 від 21 листопада 2016р. до договору №0201.1/16 від 01.02.16 про виправлення виявлених технічних помилок в договорі та усіх документах укладених на його виконання , у якій (додатковій угоді) пропонував: 1.1. замість "ЗАТ "Автонавантажувач" читати ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський автонавантажувач"; 1.2. замість Львівська обл., Яворівський р-н, смт.Шкло, провулок Новий 1 читати :82360; Львівська обл.., Сколівський р-н, с.Коростів, вул.Гірська,3. У всьому іншому договір залишити без змін.

Проте, ТОВ «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» не підписав примірник додаткової угоди, при цьому листом від 06.12.2016 року, підписаному від імені позивача ліквідатором ОСОБА_2 , підпис якого завірений гербовою печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" ( код ЄДРПОУ - 31148163), посилаючись на положення ст.180 ГК України повідомив СПД ОСОБА_3 про те, що переданий йому (тобто, ліквідатору) примірник договору, на який СПД ОСОБА_3 посилається у зверненні №1121/16-1 від 21.11.2016р., підписано від імені ЗАТ "Автонавантажувач", а сам договір №0201.1/16 від 01.02.2016 року не містить наступних істотних умов: ціни договору, строків виконання робіт і предмету замовлення та відсутній строк дії угоди.

Також в листі зазначено, що оскільки договір №0201.1/16 від 01.02.2016 року не містить істотних умов та до 24.11.2016 р. ( майже через 11 місяців із дня підписання угоди) Відповідач жодного разу не звертався до ліквідатора з приводу виконання цієї угоди, то для забезпечення дотримання процесуальних строків у справі про банкрутство, ліквідатором укладено угоду на виготовлення технічних паспортів на об'єкт нерухомості із іншим суб"єктом господарювання, а тому ТзОВ "УК "ЛА" не потребує надання таких послуг як виготовлення технічної документації на об'єкти нерухомості, а відтак, лист СПД ОСОБА_3 вих.№1121/16-1 від 21.11.16р., як зазначив ліквідатор ОСОБА_2, він вважає безпідставним.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що в провадженні господарського суду Львівської області перебуває справа №5015/118/11 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", с.Коростів Сколівського району Львівської області.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.05.2016р. у справі №5015/118/11 заяву арбітражного керуючого-ліквідатора ОСОБА_5 про дострокове припинення його повноважень, як ліквідатора ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" задоволено. Повноваження арбітражного керуючого ОСОБА_5, як ліквідатора банкрута- припинено.

Ліквідатором у справі призначено арбітражного керуючого ОСОБА_2 (свідоцтво №163 від 07.02.13р.; поштова адреса:АДРЕСА_2). Зобов"язано арбітражного керуючого ОСОБА_5 в 15-денний строк передати арбітражному керуючому -ліквідатору ОСОБА_2 усю наявну фінансово-господарську документацію банкрута, печатки, штампи, матеріальні цінності .

З Акту №2 передачі-приймання документів та матеріальних цінностей від 23 травня 2016 року вбачається, що арбітражний керуючий ОСОБА_5 передав, а арбітражний керуючий ( ліквідатор) Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" ОСОБА_2, призначений ухвалою господарського суду Львівської області від 18.05.2016р. у справі №5015/118/11 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", прийняв документи та матеріальні цінності, перелічені в Акті, в тому числі оригінал Договору №0201.1/16 від 01.02.2016р., що відображено в п.35 зазначеного Акту.

Покликаючись на безпідставність вимог СПД ОСОБА_3 до ТОВ «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» по договору №0201.1/16 від 01.02.2016, ТОВ «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» звернувся до суду з позовом до СПД ОСОБА_3 про визнання недійсним договору №0201.1/16 від 01.02.2016.

В обгрунтування заявленого позову позивач посилається на невідповідність договору ст.180 ГК України, оскільки в оспорюваному договорі не погоджено предмет цього договору, його ціну, термін виконання зобов'язань та строк дії.

Таким чином, підставою для визнання недійсним Договору №0201.1/16 від 01.02.2016 року позивач вважає порушення ст.180 Господарського кодексу України, а саме недосягнення сторонами оспорюваного договору істотних умов.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

За своєю правовою природою Договір №0201.1/16 від 01.02.16 є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

За змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Як правильно зазначено місцевим господарським судом, сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

При цьому позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено; в такому разі можуть заявлятися вимоги, передбачені главою 83 ЦК України (постанова Пленуму ВГС України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів ( господарських договорів) недійсними").

Не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним (постанова Пленуму ВГС України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів ( господарських договорів) недійсними").

З матеріалів справи вбачається, що листом позивача від 06.12.2016р., адресованого відповідачу, ліквідатор позивача ( ОСОБА_2.) просив відповідача, у якого знаходиться технічна документація, яка виготовлена Львівським БТІ та ЕО у 2006 році на нежитлові приміщення, скерувати йому примірник цієї технічної документації , надіславши йому (ліквідатору) рекомендованою кореспонденцією за наступною адресою: АДРЕСА_2, що свідчить про отримання вказаної документації виконавцем відповідно до умов укладеного договору.

Також з матеріалів справи вбачається, що виконавцем виконувалися роботи по підготовці та складанню технічного паспорту та підготовлені попередні плани окремих приміщень.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що сторонами вчинялися дії на виконання спірного правочину, що унеможливлює визнання такого правочину неукладеним, при цьому підлягають оцінці обставини щодо відповідності такого договору вимогам закону.

Як встановлено місцевим господарьким судом його предметом є виготовлення технічних паспортів нерухомого майна замовника згідно окремих замовлень. Таким чином, сторонами визначено предмет спірного договору.

Також, згідно зі ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що договір про надання послуг характеризується особливим об'єктом, який, по-перше, має нематеріальний характер, по-друге, нероздільно пов'язаний з особистістю послугонадавача. Тобто, у зобов'язаннях про надання послуг результат діяльності виконавця не має матеріального змісту, як це має місце при виконанні роботи, а полягає у самому процесі надання послуги. З урахуванням наведених особливостей слід зазначати, що стаття 177 Цивільного кодексу України серед переліку об'єктів цивільних прав розглядає послугу як самостійний об'єкт, при цьому її характерною особливістю, на відміну від результатів робіт, є те, що послуга споживається замовником у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності виконавцем. Тобто, характерною ознакою послуги є відсутність результату майнового характеру, невіддільність від джерела або від одержувача, синхронність надання й одержання послуги.

Виникнення обов'язку здійснити оплату за договором законодавець пов'язує саме з її фактичним наданням у строки та в порядку, що встановлені договором; строк (термін) виконання обов'язку здійснити оплату також визначається у відповідності з умовами договору (постанова ВГС України від 02.02.16 у справі № 910/13112/15).

Крім того, за змістом зазначених норм ( ст.ст.901,903 ЦК України), визначення конкретної плати за послугу, як і наявність кошторису, не є безумовною складовою договорів про надання послуг, а відсутність кошторису , як і відсутність погодження сторін щодо ціни та механізму для її встановлення в договорі, не звільняє замовника від обов'язку оплатити надання послуги, відтак, не може слугувати ознакою неукладеності спірного договору (постанова ВГС України у справі №5015/3767/11).

З огляду на наведене, місцевим господарським судом правовмірно зазначено про безпідставніть доводів позивача стосовно відсутності у договорі такої істотної умови як ціна договору.

Також, каолегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для визнання спірного договору недійсним з огляду на відсутність у договорі погодженого сторонами терміну виконання зобов'язань та строку його дії, оскільки чинне законодавство, зокрема ст.215 ЦК України, не пердбачає наслідків визнання правочину недійсним у зв'язку з відсутністю вказаних умов.

Колегією суддів апеляційної інстанції також не беруться до уваги посилання апелянта на Збірник норм часу на роботи, що виконуються суб'єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна, оскільки згідно з Методичними рекомендаціями з питань застосування норм часу на роботи та послуги, що виконуються бюро технічної інвентаризації України, затвердженими Наказом Держжитлокомунгоспу України 08.04.2004 № 76, Норми часу, викладені в Збірнику , діють на території України і розповсюджуються на послуги, що надаються комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 639 Цивільного кодексу України , договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до зазначеного в абзаці 2 частини 2 ст. 207 Цивільного кодексу України , правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як втановлено місцевим господарським судом, ОСОБА_5 на момент укладення договору, ухвалою господарського суду Львівської області від 06.12.11р у справі №5015/118/11 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", с.Коростів Сколівського району Львівської області, призначений арбітражним керуючим (ліквідатором), тобто, зі сторони позивача договір підписаний повноважною особою, аналогічно як і зі сторони відповідача (виконавця за договором).

Таким чином, з огляду на те, що підпис ліквідатора ОСОБА_5 на договорі скріплений гербовою печаткою саме Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", спростовуються доводи апелянта про те, що Договір №0201.1/16 від 01.02.16 укладався не позивачем, а іншою юридичною особою ( ЗАТ "Автонавантажувач").

Також спростовуються матеріалами справи покликання ТОВ «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» на недійсність правочину у зв'язку зазначення замовником ЗАТ "Автонавантажувач" (не ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач"), оскільки вказана обставина є фактично допущеною при виготовленні договору технічною помилкою.

При цьому, про намір усунути допущені при виготовленні договору технічні помилки свідчить лист відповідача вих.№1121/16-1 від 21.11.2016р., копія додаткової угоди №1 від 21 листопада 2016 року до Договору 02.01.1/16 від 01.02.16, які долучені до матеріалів справи.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у разі пред'явлення позову про визнання правочину недійсним третьою особою, необхідною умовою є обгрунтування обставин, щодо порушення таким договором прав і охоронюваних інтересів третьої особи.

Разом з цим, у судовому засіданні представником позивача підтверджено факт оскарження ним спірного договору як стороною правочину, наведеним спростовуються протилежні доводи апеляційної скарги.

Щодо посилання апелянта на те, що позивач є власником майна за РПВН (р.н. 28844772) площа якого становить 48 667,0 м. кв. Фактично, на дату підписання позивач мав у власності інше майно, а не площею 50 000 м.кв., як зазначено у договорі, не є підставою визнання правочину недійсним, оскільки при укладенні договору така площа була вказана за згодою самого позивача. А не відповідність фактичних площ реєстраційним даним є підставою для зміни умов договору.

З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації») щодо реалізації права на справедливий суд (пункт 1 статті 6 Конвенції): «одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру».

У рішенні у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації» ЄСПЛ також дійшов висновку, що принцип правової визначеності вимагає, серед іншого, щоб якщо суди ухвалили остаточне рішення в питанні, то їх рішення не піддавалося би сумніву. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України №3-304гс16 від 13 квітня 2016 року).

З огляду на викладене, враховуючи зазначені висновки ЄСПЛ, беручи до уваги, що судом першої інстанцій до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, рішення Господарського суду Львівської області від 27 березня 2017 року слід залишити в силі.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи на наведене, а також на те, що обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів апеляційної інстанції не знайшла підстав для її задоволення та скасування рішення Господарського суду Львівської області від 27.03.17 у даній справі.

Судовий збір покласти на скаржника відповідно до вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 27.03.17 у справі №914/179/17 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 24.05.17

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.