УХВАЛА

про відмову у прийнятті позовної заяви

15.05.2017Справа № 910/7685/17

Суддя Ващенко Т.М., розглянувши

позовну заяву ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Фонду гарантуванян вкладів фізичних осіб

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання відповідачів визнати ОСОБА_1 кредитором, прийняти та акцептувати кредиторську вимогу останньої та внести запис до реєстру кредиторів четвертої черги для задоволення вимог до банку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Дослідивши подану позовну заяву № б/н від б/д суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає поверненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що місцеві господарські суди розглядають справи, які виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Згідно зі статтею 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до статті 4-1 ГПК України господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом. Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Спірні правовідносини врегульовані у т.ч. нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон №4452-VI), який є спеціальним, нормами якого регулюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, відносини між Фондом, банками, уповноваженою особою фонду і фізичними особами і у т.ч. щодо повідомлення в порядку п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону.

В змісті позовної заяви наведені висновки щодо колізії, яка виникла у зв'язку з прийняттям (тлумаченням) висновку Верховного Суду України у вище вказаних постановах від 15.06.16., що ускладнили розмежування адміністративної і господарської юрисдикцій з розгляду спорів, що виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку та з приводу дійсності зазначених вище правочинів.

Оцінюючі такі доводи, суд відзначає, що висновок Верховного Суду України у вище вказаних постановах, зводиться до того, що на окремі спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів - на господарські правовідносини, які у т.ч. регулюються нормами Закону про банкрутство (далі - Закон №2343-XII), спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку "можуть вирішуватись" у порядку господарського судочинства.

Відповідно до статті 12 ГПК України, господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю);

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Таким чином, господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає статті 1 ГПК України, а правовідносини, щодо яких виник спір, носять господарський характер.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності. Такими особами зокрема є кредитори у справі про банкрутство або якщо спір має ознаки корпоративного.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у ст. 3 Господарського кодексу України, спір підвідомчий господарському суду за таких умов: 1) участь у спорі суб'єкта господарювання; 2) господарських відносин, спору про право, що виникає з відповідних відносин; 3) наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Пунктом 14 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" також наголошувалось, що якщо в законодавчому акті підвідомчість спорів визначена альтернативно: суду чи господарському суду, або зазначено, що спір вирішується в судовому порядку, господарському суду слід виходити з суб'єктного складу учасників спору та характеру спірних правовідносин.

Не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом, поняття "суд" у ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів, - раніше наголошувалося в рішенні Європейського суду з прав людини від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria".

Підвідомчість спорів, що виникають саме на стадії ліквідації (банкрутства) банку та з приводу дійсності правочинів, про нікчемність яких повідомлено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб третіх осіб нормами Закону №4452-V окремо не визначена, не містить зазначених приписів і положення ст. 12 ГПК України, норми Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Вбачається, що суб'єктний склад учасників господарського спору, який включає фізичних осіб, в порядку позовного провадження допускається у справах щодо обліку прав на цінні папери, що виникають з корпоративних відносин, а також у справах про банкрутство і справах у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство (кредитори).

Підставою застосування до правовідносин, пов'язаних із кредиторськими вимогами, норм Закону №2343-XII є наявність в суді справи про банкрутство, в межах якої в порядку визначеному законом судом може бути прийнята у т.ч. постанова про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, але ліквідація банку здійснюється на підставі постанови правління Національного банку України і у рамках норм Закону №4452-VI, якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, у даному випадку норми Закону №2343-XII до спірних правовідносин не можуть застосовуватися.

Приписом ч. 8 ст. 36 Закону №4452-VI прямо встановлено, що дія Закону №2343-XII на банки не поширюється. Як вбачається з норм Закону №4452-VI ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання суттєво відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону №2343-XII та здійснюється з урахуванням спеціального законодавства про банки і банківську діяльність, про що прямо вказано в останньому (ч. 3 ст. 2 Закону).

З урахуванням того, що банк перебуває в стадії ліквідації та повноваження юридичної особи відповідно до ст. 37, 46, 48, 49 Закону №4452-VI здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, то позов може бути заявлено до відповідача як юридичної особи, повноваження якої здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, саме як органу управління юридичної особи в правовідносинах де уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не виступає саме як суб'єкт владних повноважень.

Оскільки позивачем у даній конкретній справі заявлено фізичну особу, яка у т.ч. не є суб'єктом підприємницької діяльності, то в даному випадку суб'єктний склад осіб, не відповідає пункту 4 частини першої статті 12 ГПК України, та відповідно до статтей 1, 21 ГПК України даний спір не підвідомчий господарським судам.

За таких обставин, суд відмовляє у прийнятті до розгляду позовної заяви фізичної особи ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити дії.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті позовної заяви фізичної особи ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити дії.

Суддя Т.М. Ващенко