КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2017 р. Справа№ 911/4204/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Ткаченка Б.О.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Самусенко К.С.;

відповідача: Радіщев В.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернокомплекс

Сиваш"

на рішення Господарського суду Київської області

від 09.03.2017р.

у справі №911/4204/16 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернокомплекс

Сиваш"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім

"Фінпром"

про стягнення 4 000 000 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Зернокомплекс "Сиваш" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром" (далі - відповідач) 4 000 000,00 грн. безпідставно перерахованих коштів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що за попередньою усною домовленістю сторін про укладення в майбутньому договору постачання 2000 тон пшениці 3 класу позивач перерахував відповідачу 4 000 000,00 грн. Однак з незалежних від позивача причин договір поставки укладено не було, а тому отримані відповідачем кошти мають бути повернуті позивачу.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про безпідставність та непідтвердженість вимог позивача, просив суд в позові відмовити. Зокрема, відповідач наголошував на наступному:

- позивач звернувся до відповідача з пропозицією щодо придбання оптової партії зерна - пшениці 3 класу в кількості 2000 тон, яка була прийнята відповідачем і за домовленістю сторін позивач мав перерахувати в оплату за товар 8 400 000 грн., з яких перший платіж мав становити не менше 80% від цієї суми, тобто 6 720 000 грн.;

- 01.11.2016р. відповідач виставив позивачу рахунок №011101 на суму з ПДВ у розмірі 8 400 000 грн. Платіжним дорученням №1878 від 02.11.2016р. позивач перерахував відповідачу лише 4 000 000 грн.;

- згідно з вимогами Податкового кодексу України відповідач по факту надходження даних коштів 02.11.2016р. виписав на користь позивача податкову накладну, яку зареєстрував в органах Державної фіскальної служби;

- в день перерахування коштів (02.11.2016р.) позивач почав вивозити товар зі складів відповідача і вивіз загалом 136,56 тон пшениці, що підтверджується видатковою накладною та відповідними товарно-транспортними накладними. Однак, у подальшому позивач припинив вивезення пшениці, посилаючись на те, що нібито остання є товаром неналежної якості, не надавши при цьому відповідних доказів відповідачу, відібрання контрольних зразків та незалежне експертне оцінювання також не проводились;

- між сторонами проводилися переговори, оскільки відповідач поніс збитки, пов'язані із вивезенням зерна для зберігання на елеватор у зв'язку з необхідністю звільнити складські приміщення для зібраної кукурудзи, однак позивач так і не вжив заходів щодо подальшого вивезення товару.

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.03.2017р. у справі №911/4204/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2017р. у справі №911/4204/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом доводи апеляційної скарги позивача ідентичні тим, які наводилися ним під час розгляду справи Господарським судом Київської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2017р. апеляційну скаргу позивача передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Ткаченко Б.О., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2017р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 18.05.2017р.

18.05.2017р. через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про безпідставність та непідтвердженість доводів апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 18.05.2017р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2017р. у справі №911/4204/16 скасувати і прийняти нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити позов.

В судовому засіданні 18.05.2017р. представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 18.05.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Згідно з поясненнями сторін, між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як постачальником, було досягнуто усної домовленості про постачання оптової партії зерна, а саме: пшениці 3 класу в кількості 2000 тон за ціною 4 200,00 грн. за тону.

На виконання вказаної домовленості відповідач виставив позивачу до оплати рахунок №011101 від 01.11.2016р. на суму 8 400 000,00 грн. з ПДВ. При цьому в рахунку було вказано: найменування товару - пшениця; кількість - 2000 тон; ціна без ПДВ - 3 500,00 грн.; сума без ПДВ - 7 000 000,00 грн.; ПДВ - 1 400 000,00 грн.; рахунок дійсний один день (том справи - 1, аркуш справи - 27).

Позивач перерахував відповідачу грошові кошти у сумі 4 000 000,00 грн. згідно з платіжним дорученням №1878 від 02.11.2016р., зазначивши в графі «Призначення платежу» (мовою оригіналу): "Договор поставки 2607-1 За пшеницу. согл. сч. №011101 от 01.11.2016 г. у т. ч. ПДВ 20% 666666,67 грн." (том справи - 1, аркуш справи - 10).

02.11.2016р. відповідач відвантажив позивачу зі свого складу 136,56 тон пшениці, про що сторонами було складено відповідні накладні (том справи - 1, аркуші справи - 29-35).

Позивач листом №76-1/11-2016 від 28.11.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 11) повідомив відповідача про те, що згідно з договором постачання №2607-1 від 01.11.2016р. відповідач зобов'язувався поставити позивачеві в строк до 20.11.2016р. пшеницю 3 класу урожаю 2016 року у кількості 2000 тон на загальну суму 8 400 000 грн. На виконання п.5.1 даного договору позивачем було здійснено передоплату за товар в розмірі 4 000 000,00 грн. Однак, фактично на користь позивача відповідачем було поставлено товар в кількості 136,670 тон на загальну суму 574 014,00 грн., а подальші поставки не здійснювалися, у зв'язку з браком товару належної якості у продавця. За твердженням позивача, відповідач недопоставив позивачу у обумовлений договором строк пшеницю 3 класу урожаю 2016 року в кількості 1863,330 тон на суму 7 825 986,00 грн., у зв'язку з чим постачальник зобов'язаний повернути кошти передоплати в строк до 23.11.2016р. згідно з п.6.4 договору постачання №2607-1 від 01.11.2016р. Позивач просив відповідача повернути вартість оплаченого, але не поставленого товару в сумі 3 425 986 грн. на його рахунок, а також надати оригінали первинних бухгалтерських та фінансових документів з підписами уповноважених осіб та завірених печаткою постачальника, а саме: договору постачання №2607-1 від 01.11.2016р.; протоколу загальних зборів щодо надання повноважень директору товариства постачальника Ковальському М.І. щодо підписання даного договору постачання №2607-1 від 01.11.2016р.; рахунку №011101 від 01.11.2016р.; видаткової накладної на відпущений товар в кількості 136,67 тон; податкової накладної №2/2 від 02.11.2016р.

Оскільки звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування, позивач звернувся до відповідача з листом №85/12-2016 від 15.12.2016р., в якому вказував про те, що позивачем на адресу відповідача 02.11.2016р. згідно усної домовленості було перераховано 4 000 000,00 грн., а 28.11.2016р. на адресу останнього було надіслано проект договору постачання №2607-1, і станом на 14.02.2016 р. у позивача відсутня інформація про підписання відповідачем даного договору. Тому позивач зазначив про те, що перераховані ним 4 000 000,00 грн. були отримані відповідачем без достатніх правових підстав, у зв'язку з чим просив повернути їх протягом 3-х днів на рахунок позивача (том справи - 1, аркуші справи - 48).

Відповідач в листі №0401/01 від 04.01.2017р. (том справи - 1, аркуші справи - 49-50) зазначав про те, що між сторонами був укладений договір поставки у спрощений спосіб шляхом виставлення рахунку та його часткової оплати. Окрім того, вказаний договір був частково виконаний сторонами, товар був частково отриманий покупцем, у зв'язку з чим посилання позивача на безпідставність перерахування 4 000 000,00 грн. є необґрунтованим.

Зважаючи на відмову відповідача укласти з позивачем договір у письмовій формі, а також відмову повернути перераховані позивачем грошові кошти у розмірі 4 000 000,00 грн., позивач звернувся за захистом своїх прав до суду та просив суд на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України стягнути з відповідача 4 000 000,00 грн.

Місцевий господарський суд в позові відмовив, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Як уже зазначалось вище, позивач обґрунтовує свої вимоги положеннями ст. 1212 Цивільного кодексу України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в додатку до листа вих.№76-1/11-2016 від 28.11.2016р. (том справи - 1, аркуші справи - 43-45) надіслав відповідачу проект договору постачання №2607-1 від 01.11.2016р., але відповідач вказаний проект договору не підписав, у зв'язку з чим позивач вважає, що договірні правовідносини між сторонами відсутні.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. ст. 202, 205, 207 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 628, 629 Цивільного кодексу України).

В ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальний порядок укладання господарських договорів наведений в ст. 180 Господарського кодексу України, згідно з якою господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Водночас, згідно зі ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладання господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладання даного виду договорів.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

З норм ст. 1212 Цивільного кодексу України випливає, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. При цьому, положення ст. 1212 Цивільного кодексу України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно з наданими суду поясненнями та доказами договір поставки у письмовій формі між сторонами укладений не був. Доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції надано не було.

Водночас, сторонами не заперечується факт досягнення усної домовленості щодо здійснення поставки товару (зерна пшениці) із попередньо погодженою вартістю та кількістю товару.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

В ст. ст. 655, 691, 692 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В матеріалах справи наявні докази, які беззаперечно свідчать про часткове виконання як позивачем (покупцем), так і відповідачем (постачальником) взятих на себе за вищезгаданою усною домовленістю зобов'язань, а саме: позивач перерахував частину вартості товару на підставі виставленого відповідачем рахунку у розмірі 4 000 000,00 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 10, 27), а відповідач відвантажив позивачу частину товару (136,56 тон зерна пшениці) (том справи - 1, аркуші справи - 29-35). Тобто, в даному випадку у сторін виникли взаємні права та обов'язки, доказів припинення яких суду не надано.

В суді апеляційної інстанції позивач зазначив про те, що отриманий від відповідача товар наразі знаходиться у позивача і повернутий відповідачу не був. Тобто, позивачем фактично прийнято часткове виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань перед позивачем щодо поставки обумовленого сторонами товару (зерна пшениці) і жодних дій щодо повернення отриманого від відповідача товару позивачем не вчинено.

Однак, вимога про повернення коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України може висуватися лише у випадку відсутності між сторонами правочину або будь-якої іншої підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

З вищенаведеного вбачається, що кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім на виконання умов договору поставки, укладеного сторонами у спрощений спосіб та частково виконаного, як передоплату за товар, а відтак ці кошти набуто за наявності правової підстави, у зв'язку з чим їх не може бути витребувано у порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція по застосуванню ст. 1212 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду України від 25.02.2015р. у справі №3-11гс15, від 24.09.2014р. у справі №6-122цс14, від 02.09.2014р. у справі №3-64гс14 та від 17.06.2014р. у справі №3-30гс14).

Колегією суддів враховано посилання позивача на те, що договір поставки зерна мав бути укладений виключно у письмовій формі, але, як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, в матеріалах справи відсутні докази які б свідчили про те, що сторони домовлялись укласти договір у певній (у даному випадку - письмовій) формі.

Позивач зазначав про те, що договір поставки між сторонами не може вважатися таким, що укладений у спрощений спосіб, оскільки сторонами не погоджено всі істотні умови, зокрема, щодо якості та класу пшениці, яку мав намір придбати позивач.

Як уже зазначалося вище, нормами ст. 180 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що чинним законодавством, зокрема, Законом України "Про зерно та ринок зерна в Україні" та ДСТУ 3768:2010, на які посилався позивач, не встановлено спеціальних вимог до форми та порядку укладання договору поставки зерна, як не встановлено спеціальних вимог і до змісту вказаного виду договорів в частині обов'язкового зазначення класу пшениці, що постачається.

З аналізу положень чинного законодавства України, насамперед ст. ст. 11, 177, 202, 205, 207, 1212 Цивільного кодексу України випливає, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

У разі, якщо зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 Цивільного кодексу України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013р. у справі №6-88цс13).

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З урахуванням обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 4 000 000,00 грн., як безпідставно отриманих коштів.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак позивачем не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

За результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернокомплекс Сиваш" на рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2017р. у справі №911/4204/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2017р. у справі №911/4204/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/4204/16 повернути до Господарського суду Київської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Б.О. Ткаченко

С.О. Алданова