ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. Справа № 917/2350/15

Колегія суддів у складі: головуючого судді Бородіної Л.І., судді Камишевої Л.М., судді Плахова О.В.,

при секретарі Євтушенко Є.В.

за участю представників сторін:

від позивача - Чуфістова Ю.Г. - за довіреністю від 21.11.2016р.;

від 1-го відповідача - не з'явився;

від 2-го відповідача - Ціко Ю.В. - за довіреністю від 03.05.2017р. №03/05/2017;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вирішальне-Агро", с. Вирішальне

до 1-го відповідача: Приватного підприємства "Амарант-Агро", с.Вирішальне, Лохвицький район, Полтавська область,

до 2-го відповідача: Приватного підприємства "Ямпіль Інвест", смт. Ямпіль, Ямпільський район, Сумська область

про визнання недійсним договору застави №081101(майбутнього врожаю) від 14.10.2014р.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 31.01.2017р. у справі №917/2350/15 (суддя Погрібна С.В.) відмовлено у задоволенні позову.

Рішення місцевого господарського суду з посиланням на статті 11, 16, 203, 215, 509, 627, 572 ЦК України, статтю 179 ГК України, статтю 4 Закону України «Про заставу» мотивоване тим, що позивачем не доведено, що предмет застави за спірним договором є власністю ТОВ "Вирішальне-Агро", а вказані в переліку до спірного договору поля перебувають у його власності чи користуванні. Крім того, зазначив, що позивачем не надано доказів наявності фактичних обставин, які б свідчили про недодержання сторонами спірного договору вимог статті 203 ЦК України під час укладення договору застави від 14.10.2014р. №081101 (т.6,а.с.174-177).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вирішальне-Агро" не погодилось з рішенням місцевого господарського суду та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 17.01.2017р. у справі №917/2350/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник вказує на те, що договір застави від 14.10.2014р. №081101 не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, оскільки його зміст суперечить вимогам законодавства, а саме: за умовами цього договору в заставу передано майбутній врожай соняшнику з полів, місцезнаходження яких не ідентифіковано, немає прив'язки до місцевості чи офіційних даних, а отже, на думку скаржника, умова договору в частині посилання на нумерацію полів є неправомірною та такою, що виключає сам факт існування предмета застави. При цьому зазначає, що аналіз існуючих карт полів дає підстави зробити висновок, що поля, зазначені у договорі застави: В-17, В-19, В-11, є полями, які відповідають нумерації №04-0211, №04-0210, №04-0209 та перебувають у користуванні ТОВ «Вирішальне Агро», що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також скаржник вважає, що предмет застави, визначений у спірному договорі, міг бути вирощений виключно на полях ТОВ «Вирішальне- Агро», а тому спірний договір спрямований на набуття права власності на врожай, що належить позивачеві. Крім того, вказує на те, що ПП «Амарант-Агро» знаходиться в процедурі банкрутства та з весни 2015року ним виробнича та господарська діяльність щодо посіву сільськогосподарських культур не здійснюється, що підтверджується листом від 08.09.2015р. №01-67/433 (т.6,а.с.187-192).

У відзиві від 13.05.2017р ПП «Ямпіль Інвест» заперечує проти вимог апеляційної скарги та просить рішення місцевого господарського суду від 31.01.2017р. у справі №917/2350/15 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому зазначає, що скаржник ТОВ «Вирішальне-Агро» не є стороною спірного договору застави від 14.10.2014р. №081101, а зміст позовної заяви не свідчить про порушення його права укладанням цього договору. За таких обставин, на думку скаржника, у відповідності до вимог статті 1 ГПК України у позивача відсутні правові підстави оскарження договору застави 14.10.2014р. №081101. Крім того вказує на те, що спірний договір укладений у жовтні 2014року, а отже доводи позивача про нездійснення ПП «Амарант-Агро» господарської діяльності з весни 2015року не впливають на дійсність оскаржуваного договору. Також, зазначає, що позивачем не надано доказів того, що укладання договору застави було спрямоване на набуття права власності на врожай, що належить ТОВ «Вирішальне-Агро».

04.04.2017р. скаржником подано клопотання про призначення судової технічно-почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставити наступні питання: встановити час та період виготовлення договору застави від 14.10.2014р. №081101 (майбутнього врожаю) та додатків до нього; встановити час та період відтисків печаток ПП «Амарант-Агро» та ПП «Ямпіль Інвест» на спірному договорі та додатках до нього; чи належить підпис, виконаний на спірному договорі та додатках до нього, директору ПП «Амарант-Агро» ОСОБА_3 ?; чи належить підпис, виконаний на спірному договорі та додатках до нього, директору ПП «Ямпіль Інвест» ОСОБА_4 ? Дане клопотання обґрунтоване тим, що, станом на момент винесення рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації підприємства альтернативної енергетики «Альтернатива» у справі №2-4 від 25.06.2015р. за позовом ПП «Ямпіль Інвест» до ПП «Амарант-Агро» про звернення стягнення на заставне майно та визнання права власності на нього в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Луксор УТР» спірний договір не існував та був укладений не 14.10.2014р.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник скаржника підтримав заявлене клопотання та зазначив, що спірний договір був укладений у 2015році.

Представник 2-го відповідача заперечив проти заявленого клопотання та просив відмовити у його задоволенні у зв'язку з недоцільністю проведення експртизи, оскільки договір застави спочатку був підписаний окремо кожною з його сторін, сканований і надісланий засобами електронного зв'язку кожною зі сторін у вигляді електронних сканованих копій, і лише в подальшому оригінал оскпорюваного договору був надісланий засобами поштового зв'язку, який скріплений підписами та печатками підприємств, а тому дата договору не буде співпадати з датою здійснення оригінальних підписів та відтисків печаток.

Колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання, оскільки: по-перше, 1-м відповідачем наданий оригінал договору застави (майбутнього врожаю) від 14.10.2014р. №081101; по-друге, сторони оскаржуваної угоди підтверджують факт його укладення шляхом обміну електронними копіями договору з подальшим його підписанням у формі єдиного документа та скріплення печатками підприємств після його надходження засобами поштового зв'язку; по-третє, 1-й відповідач у додаткових поясненнях, наданих місцевому господарському суду (т.3,а.с.204-207) зазначив про неможливість надання ним документів з відтиском печатки, які надавались ним до органів виконавчої влади, органів реєстрації дозвільної системи тощо, а Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз надіслано місцевому господарському суду повідомлення від 25.11.2016р. №2633/2334/16-34 про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи документів у зв'язку з ненаданням порівняльних зразків документів, необхідних для проведення експертизи (т.6,а.с.25,26), що свідчить про недоцільність її призначення, оскільки проведення її неможливе без надання необхідних документів відповідачами; по-четверте, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, яка у даному спорі відсутня.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги і просив скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник 2-го відповідача заперечив проти вимог апеляційної скарги та

просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення за безпідставністю.

1-й відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить поштовий конверт з довідкою УЗППЗ «Укрпошта» ф.20 з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 6, а.с.224).

Враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце засідання суду, а також те, що явка представників сторін не була визнана судом обов'язковою, та відсутність правових підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника 1-го відповідача за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та 2-го відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

14.10.2014р. між Приватним підприємством «Ямпіль Інвест» (заставодержателем) та Приватним підприємством «Амарант-Агро» (заставодавцем) укладений договір застави (майбутнього врожаю) №081101 (оригінал якого знаходиться в матеріалах справи), п.1.1 якого встановлено, що заставодавець з метою забезпечення виконання зобов'язання, зазначеного в цій статті, передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених у цьому договорі, майно, яке є власністю заставодавця після укладення договору застави, а саме: майбутній врожай зерна соняшника та кукурудзи (далі «предмет застави»), зазначене в ст. 2 договору (т.5,а.с.208-212).

У п.1.2 цього договору встановлено, що заставою за цим договором забезпечується виконання зобов'язань ТОВ «Амарант» перед заставодержателем (ПП «Ямпіль Інвест»), що випливає з укладеного між ними договору поставки в новій редакції від 03.04.2014р. №081101.

Пунктом 2.1 цього договору встановлено, що заставодавець з метою забезпечення належного виконання основного зобов'язання, зазначеного у ст.1 даного договору, передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених у цьому договорі, майно, яке є власністю заставодавця після укладання договору застави, а саме майбутній врожай зерна, кукурудзи та соняшника, який очікується у 2015році, вирощений та зібраний заставодавцем у 2015році, в кількості та з полів, наведених у додатку 1 до даного договору (предмет застави).

Відповідно до п.2.2 цього договору право власності заставодавця на предмет застави підтверджується такими документами, а саме: договорами оренди земельних ділянок (паїв) на загальну площу 1184,1га.

У додатку 1 до договору застави майбутнього врожаю від 14.10.2014р., який підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками сторін, визначено: поля: К-2, К-6, К-7, К-11, К-17, К-34, В-24, В-28, В-39, В-17, В-19, В-11, В-10, В-18, В-12, В-14, В-15; їх площа, відповідно: 63,2га, 16,07га, 118,26га, 97,61га, 29,30га, 10,7га, 124га, 75,76га, 43,2га, 108га, 105га, 105га, 43га, 43га, 75га, 26га, 101га, загальною площею 1184,1га, сільські ради, на території яких розміщені ці поля, культура - соняшник та заставна вартість (т.5,а.с.213).

11.11.2015р. ТОВ «Вирішальне-Агро» звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до ПП «Амарант-Агро» та ПП «Ямпіль Інвест» про визнання недійсним договору застави (майбутнього врожаю) від 14.10.2014р. №081101, укладеного між відповідачами, з тих підстав, що 08.09.2015р. представниками відповідачів була здійснена спроба збору врожаю, начебто належного ПП «Амарант-Агро», на полях, оброблених та засіяних ТОВ «Вирішальне-Агро» на території Вирішальненської сільської ради. На думку позивача, спірний договір застави не відповідає вимогам статей 203,228 ЦК України оскільки: по-перше, на момент його укладення та на момент звернення стягнення на майно, що було предметом застави ПП «Амарант-Агро» не мало і не могло мати права власності на майбутній врожай, що розташований на зазначених у договорі земельних ділянках, адже у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем наприкінці 2014року припинило переважну більшість договорів оренди земельних ділянок (паїв) з власниками. Отже на момент проведення весняно-польових сільськогосподарських робіт у 2015році, тобто на момент створення предмета застави за оспорюваним договором ПП «Амарант-Агро» втратило право застави на майно, яке було предметом застави ПП «Ямпіль Інвест». Крім того, зазначає, що з весни 2015року посіву сільськогосподарських культур ПП «Амарант-Агро» не здійснювало за відсутності технічної можливості, у зв'язку з чим, на думку позивача, метою укладення спірного договору було протиправне визнання права власності на врожай на земельних ділянках, належних на праві користування позивачу, а отже, договір укладений в порушення вимог статті 228 ЦК України. Також позивач вважає, що спірний договір суперечить вимогам статті 12 Закону України «Про заставу», оскільки не містить викопіювання карти місцевості, яка б підтверджувала розташування земель єдиним масивом,а також у договорі не зазначено сорт соняшника та кукурудзи, який мав намір засіяти заставодавець, що впливає на визначення вартості заставного майна.

У відзивах на позовну заяву ТОВ «Амарант-Агро» та ТОВ «Луксор УТР» (попередня назва - ТОВ «Амарант») зазначили, що між ТОВ «Амарант» та ПП «Ямпіль Інвест» 08.11.2013р. укладений договір поставки №081101, в забезпечення якого між ПП «Ямпіль Інвест» та ПП «Амарант-Агро» укладений оскаржуваний договір. При цьому вказують на те, що осінні польові роботи на території Полтавської області у 2014році тривали до грудня 2014року, а отже укладаючи оскаржуваний договір застави на майбутній врожай ПП «Амарант-Агро» користувалось земельними ділянками, визначеними у цьому договорі. Крім того, вказують на те, що відповідно до довідки форми 6-зем від 01.07.2015р. за ПП «Амарант-Агро» обліковуються в оренді на території Вирішальненської сільської ради 1002,3545га землі та Корсінської сільської ради - 427,7036га землі, а отже площа земель, що перебуває в оренді у останнього, перевищує площу земель, урожай з яких передано в заставу (т.1,а.с.130-132, т.3,а.с.201-203).

У відзиві на позовну заяву ПП «Ямпіль Інвест» зазначило, що договір застави укладений у відповідності до вимог Закону України «Про заставу», згідно якого майбутній врожай може бути предметом даного виду договору. Крім того, позивачем не доведено, що договори оренди щодо земель, визначених у цьому договорі, були достроково припинені, як і того, що укладення спірного договору було спрямовано на набуття права власності на врожай ТОВ «Вирішальне-Агро». Також позивачем не надано доказів того, що зазначені у спірному договорі поля на момент його укладення належали ТОВ «Вирішальне- Агро» на праві користування чи перебували у його власності (т.1,а.с.136-139).

У листі від 08.09.2015р. №01-21/310 Управління агропромислового розвитку на запит ТОВ «Вирішальне- Агро» зазначило, що у 2015році ПП «Амарант Агро» посівів сільськогосподарських культур не проводило (т.1,а.с.34).

Також згідно довідки Виконавчого комітету Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області від 09.09.2015р. №435 ПП «Амарант-Агро» у 2015році на території Вирішальненської сільської ради земельні ділянки не обробляло (т.1,а.с.35).

У довідці від 01.12.2015р. №555 Виконавчого комітету Вирішальненської сільської ради зазначено, що сільська рада веде облік земель згідно карт у зв'язку з тим, що в кожного сільськогосподарського підприємства зазначається різна нумерація полів (т.1,а.с.106).

Згідно довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем), наданої Відділом Держемагенства у Лохвицькому районі Полтавської області від 23.07.2015р. №590-02-33/663, станом на 01.07.2015р. за ПП «Амарант-Агро» обліковуються наступні площі: Безсадівська сільська рада - 24,1014га, Вирішальненська сільська рада -1002,3545га, Корсунська сільська рада - 427,7036га (т.1,а.с.134).

26.01.2016р. позивачем подано клопотання про призначення судової технічної експертизи, у якому він просив на вирішення експерта поставити наступні питання: чи дійсно договір застави від 14.10.2014р. №081101 виготовлений 14.10.2014р.?; чи відповідає час виконання відбитків печаток, наявних у договорі застави від 14.10.2014р. №081101 та додатках до договору, даті, зазначеній у договорі? чи виконані відбитки печаток пізніше 14.10.2014р.? (т.2,а.с.198,199).

У додаткових пояснення ПП «Амарант-Агро» зазначило, що сторони оскаржуваного договору знаходились в різних областях, а тому паперовий документообіг між ними відбувався засобами поштового зв'язку, а отже фактичне проставлення реквізитів документів з об'єктивних причин могло відбутись не в один календарний день (т.3, а.с.204-207).

Крім того, у відзиві на клопотання позивача про призначення технічної експертизи ПП «Амарант-Агро» зазначило, що податкова та статистична звітність в період 2014-2015років подавалась у електронному вигляді, а тому відсутня можливість надання відповідних зразків документів з печатками та підписами тих самих посадових осіб за кожен місяць, які необхідні для проведення експертизи (т.3,а.с.220-223).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 28.01.2016р. задоволено клопотання позивача та призначено у даній справі судову технічну експертизу документів договору застави від 14.10.2014р. №081101 (т.3,а.с.227-229).

25.11.2016р. Київський науково-дослідний інститут судових експертиз повідомив про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи документів у зв'язку з відсутністю порівняльних зразків документів, необхідних для її проведення (т.6,а.с.25, 26).

31.01.2017р. місцевим господарським судом прийнято оскаржуване рішення з підстав, викладених вище (т.6,а.с.174-177).

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Предметом даного спору є визнання недійсним договору застави (майбутнього врожаю) від 14.10.2014р. №081101 на підставі статей 203, 228 ЦК України та статті 12 Закону України «Про заставу».

У відповідності до вимог статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до приписів статті 202 ЦК України в контексті зі статтею 626 ЦК України під договором визнається двосторонній правочин як погоджена дія двох сторін, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Свобода договору означає можливість сторін визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови.

За приписами частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

Відповідно до статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення оскаржуваного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

У статті 181 ГК України (в редакції, чинній на момент укладення оскаржуваного договору) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

З письмових пояснень, наданих ПП «Амарант-Агро» суду першої інстанції, та пояснень представника ПП «Ямпіль Інвест», наданих в судовому засіданні апеляційної інстанції, вбачається, що договір застави майбутнього врожаю від 14.10.2014р. №081101 був укладений шляхом обміну засобами електронного зв'язку, сканованими договорами, які підписані уповноваженими представниками сторін, оригінал якого в подальшому був надісланий засобами поштового зв'язку та скріплений підписами і печатками підприємств.

В матеріалах справи наявний оригінал договору застави (майбутнього врожаю) від 14.10.2014р. та додаток 1 до нього, які підписані уповноваженими представниками сторін, та скріплені печатками підприємств (т.5,а.с.208-212).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при укладенні спірного договору застави (майбутнього врожаю) від 14.10.2014р. сторони дотримались порядку укладення договорів, визначеного Цивільним та Господарським кодексами України, і жодна із сторін цього правочину не заперечує факту його укладення.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні підстави недійсності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини 3 статті 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до статті 572 ЦК України, яка кореспондується зі статтею 1 Закону України «Про заставу», в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За приписами статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо).

У статті 4 Закону України «Про заставу» встановлено, що предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором.

За змістом статті 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

У п.1.2 договору застави (майбутнього врожаю) від 14.10.2014р. №081101 визначено суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою.

Пунктом 1.1 оскаржуваного договору встановлено, що заставодавець з метою забезпечення виконання зобов'язання, зазначеного в цій статті, передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених у цьому договорі, майно, яке є власністю заставодавця після укладення договору застави, а саме: майбутній врожай зерна соняшника та кукурудзи (далі «предмет застави»), зазначене в ст. 2 договору (т.5,а.с.208-212).

Також пунктом 2.1 цього договору встановлено, що заставодавець з метою забезпечення належного виконання основного зобов'язання, зазначеного у п.1 даного договору, передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених у цьому договорі, майно, яке є власністю заставодавця після укладання договору застави, а саме: майбутній врожай зерна, кукурудзи та соняшника, який очікується у 2015році, вирощений та зібраний заставодавцем у 2015році, в кількості та з полів, наведених у додатку 1 до даного договору (предмет застави).

У додатку 1 до договору застави майбутнього врожаю від 14.10.2014р., який підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками сторін, визначено: поля К-2, К-6, К-7, К-11, К-17, К-34, В-24, В-28, В-39, В-17, В-19, В-11, В-10, В-18, В-12, В-14, В-15; їх площа, відповідно: 63,2га, 16,07га, 118,26га, 97,61га, 29,30га, 10,7га, 124га, 75,76га, 43,2га, 108га, 105га, 105га, 43га, 43га, 75га, 26га, 101га, загальною площею 1184,1га, сільські ради, на території яких розміщені ці поля, культура - соняшник та заставна вартість майна (т.5,а.с.213).

Таким чином, у відповідності до вимог статей 4, 12 Закону України «Про заставу» сторонами у спірному договорі предметом застави визначено майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, а саме: майбутній врожай соняшника, на полях загальною площею 1184,1га, з визначенням їх номерів та сільських рад, на території яких вони розташовані.

Доводи позивача про те, що зміст спірного договору суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки в заставу передано майбутній врожай соняшнику з полів, місцезнаходження яких не ідентифіковано, та немає прив'язки до місцевості чи офіційних даних, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки у договорі визначено предмет застави - майбутній врожай соняшника на полях, ідентифікація яких здійснена сторонами на свій власний розсуд, що не заборонено вимогами чинного законодавства, а отже опис предмета застави подано у загальній формі, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про заставу».

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не надано будь-яких належних доказів в розумінні статті 34 ГПК України, які б підтверджували факт відсутності у ПП «Амарант-Агро» права користування земельними ділянками, визначеними у спірному договорі на момент укладення договору застави.

Крім того, скаржником не надано доказів, які б свідчили, що на момент укладання оскаржуваного договору земельні ділянки (поля), визначені у додатку 1 до договору застави (майбутнього врожаю), знаходились на праві власності чи користуванні ТОВ «Вирішальне-Агро», а отже доводи скаржника про те, що предмет застави (майбутній врожай) міг бути вирощений виключно на полях ТОВ «Вирішальне- Агро» є необґрунтованими, оскільки підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями), а отже на момент укладення спірного договору ПП «Амарант-Агро» розраховувало на здійснення підприємницької діяльності та отримання врожаю на земельних ділянках, які перебували у нього в користуванні, що відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про заставу».

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили, що на момент укладення оскаржуваного договору, земельні ділянки, визначені у додатку 1 до нього, на яких мав бути вирощений майбутній врожай, перебували у його користуванні та були засіяні насінням соняшника чи кукурудзи, а отже не доведено наміру сторін спору заволодіння майном позивача шляхом укладання оскаржуваного договору.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У пункті 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не є стороною оскаржуваного правочину та ним не доведено, яким чином договір застави (майбутнього врожаю), укладений між ТОВ «Ямпіль Інвест» та ПП «Амарант-Агро», порушує його права чи охоронювальні законом інтереси, оскільки: по-перше, матеріали справи не містять належних доказів наявності у нього права користування земельними ділянками (полями), визначеними у додатку 1 до оскаржуваного договору; по-друге, для звернення стягнення на врожай необхідно встановити наявність у заставодавця (ПП «Амарант-Агро») права власності на предмет застави, що не є предметом спору у даній справі.

Посилання ТОВ «Вирішальне-Агро» на те, що оспорюваний договір спрямований на набуття права власності на його врожай, не приймається до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки позивачем не доведено, що на момент його укладення позивач був законним користувачем земельними ділянками, які визначені сторонами у додатку 1 до оскаржуваного договору, і мав намір здійснити на них у 2015році посів кукурудзи та соняшника, про що були обізнані відповідачі.

Колегія суддів вважає, що укладений між ТОВ «Ямпіль Інвест» та ПП «Амарант-Агро» договір застави (майбутнього врожаю) від 14.10.2014р. №081101 не порушує прав та охоронюваних законом інтересів ТОВ «Вирішальне-Агро», оскільки його положення та зміст жодним чином не стосується майна позивача, сторони оскаржуваного правочину вільні при визначені опису предмета застави, а відсутність можливості ідентифікувати поля, на яких будуть здійснені посіви майбутнього врожаю, жодним чином не зачіпає прав позивача.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (ч.3 п.п.2.1 п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину призюмується. Отже обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, колегія судді Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, з якими закон пов'язує визнання спірного правочину недійсним.

За таких обставин, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд Полтавської області забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що підстави для його скасування відсутні. Доводи, викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу ТОВ «Вирішальне-Агро » слід залишити без задоволення, рішення господарського суду Полтавської області від 31.01.2017р. у справі № 917/2350/15- без змін.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п.1 ч.1 ст.103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

1.Апеляційну скаргу ТОВ «Вирішальне-Агро» залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду Полтавської області від 31.01.2017р. у справі № 917/2350/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повний текст постанови складений 22.05.2017р.

Головуючий суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Камишева

Суддя О.В. Плахов