КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2017 р. Справа№ 910/18565/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Малюка В.С. - дов. № 24 від 17.04.2017

від відповідача не з'явились

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.01.2017 (суддя Селівон А.М.)

у справі № 910/18565/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія

«ВАШ АВТО»

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2017 у справі № 910/18565/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права. За твердженнями апелянта, укладений між сторонами договір фінансового лізингу № 003720 від 25.04.2016 містить вимоги, які істотно порушують права та законні інтереси позивача. На думку апелянта, оспорюваний договір укладено з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про фінансовий лізинг», Модельного закону про лізинг, прийнятого на п'ятому пленарному засіданні Міжнародної Асамблеї держав-учасниць СНД, ст. 806 ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тобто цей договір порушує основні Закони, які регулюють відносини у сфері надання послуг непрямого фінансового лізингу, а саме передбачають зміну вартості предмета лізингу, а також зміну лізингових платежів після підписання договору непрямого фінансового лізингу тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе» передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе» прийнято до провадження у визначеному складі суду та розгляд справи призначено на 18.04.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2017 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе» про розгляд справи № 910/18565/16 в режимі відеоконференції задоволено, доручено забезпечення проведення відеоконференції Апеляційному суду Запорізької області.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 розгляд справи відкладено на 23.05.2017 на підставі ст. 77 ГПК України.

Судове засідання 23.05.2017 у відповідності до ст. 74-1 ГПК України відбулось в режимі відеоконференції.

23.05.2017 в Апеляційний суд Запорізької області з'явився представник позивача Малюка В.С.

В судове засідання в приміщенні Київського апеляційного господарського суду представник відповідача не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Присутній в Апеляційному суді Запорізької області представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутності представника відповідача.

Згідно абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, неявка його представника не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги по суті, апеляційний суд вважав за необхідне справу розглянути за відсутності відповідача за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вишневе» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору фінансового лізингу №003720 від 25.04.2016 недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу № 003720 від 25.04.2016 містить вимоги, які істотно порушують права та законні інтереси позивача, а саме: встановлюють жорсткі обов'язки лізингоодержувача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом лізингодавця; надають можливість лізингодавцю не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі відмови останнього від договору, без встановлення права лізингоодержувача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням договору; надають лізингодавцю права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначають ціну товару на момент його поставки лізингоодержувачу або надають лізингодавцю можливість збільшувати ціну без надання лізингоодержувачу права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору, що, на думку позивача, є підставами для визнання недійсним оспорюваного правочину згідно ст. ст. 203, 215 ЦК України.

02.11.2016 позивачем подано пояснення щодо специфікації до спірного договору та заяву про застосування наслідків недійсності правочину, в яких позивач просив на підставі ст. 216 ЦК України застосувати наслідки недійсності правочину, а саме зобов'язати ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» повернути ТОВ «Вишневе» суму коштів в розмірі 50 000,00 грн., одержану на виконання договору фінансового лізингу №00003720 від 25.04.2016.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив про добровільність укладення спірного Договору позивачем та відповідність змісту останнього вимогам чинного законодавства, якими, зокрема, передбачено можливість встановлення адміністративного платежу. За твердженнями відповідача, укладаючи Договір фінансового лізингу № 003720 від 25.04.2016 сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, були вільними в його укладенні та могли укласти договір на визначених умовах, а тому вважає позовні вимоги безпідставними, відтак просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Як встановлено матеріалами справи, 25.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вишневе» (позивачем, лізингоодержувачем за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (відповідачем, лізингодавцем за договором) було укладено договір фінансового лізингу № 003720 (далі - Договір), за умовами якого лізингодавець зобов'язаний придбати у власність предмет лізингу та передати його в користування лізингоодержувачу, у строк та на умовах Договором.

Преамбулою Договору встановлено, що предметом лізингу є транспортний засіб (автомобіль, сільськогосподарська техніка, будівельна техніка та ін.), який має бути обов'язково зареєстрований в органах, які зобов'язані проводити таку реєстрацію та визначені п. 1.1 Договору та у Специфікації, яка міститься в Додатку № 2 до Договору.

Положеннями п. 1.1 Договору сторони погодили, що предметом фінансового лізингу є транспортній засіб, зазначеній у Специфікації (Додаток №2), а саме трактор МТЗ 82.1.26 з об'ємом двигуна 4,75 л механічною коробкою перемикання передач та приводом 4x4, погодили і зазначили п. 8.2 Договору, що вартість предмета лізингу на момент його укладення 19 531,25 доларів США, що в гривневому еквіваленті вартості предмета лізингу становить 500 000,00 грн.

Як зазначено у вищезгаданому пункті Договору Специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем (позивачем) та в повній мірі відповідає його вимогам.

До укладеного Договору між сторонами був складений та підписаний Додаток № 1, який є невід'ємною частиною Договору, та містить інформацію щодо вартості предмету лізингу та розміру платежів (авансового, адміністративного та комісії), а також графік сплати авансового платежу.

Розділами 3, 4, 6, 8, 10 Договору сторони визначили права та обов'язки сторін, умови поставки та прийому-передачі предмету лізингу, гарантійні зобов'язання, вартість предмету лізингу та платежі, сплату лізингових періодичних платежів тощо.

Договір згідно п. 2.1 вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 (сімдесяти восьми) календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за Договором.

Договір підписаний представниками сторін та засвідчений печатками товариств.

Укладений договір за своїм змістом та правовою природою є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання приписів ст. 292 ГК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до ст. 2 якого відносини, які виникають в зв'язку з Договором регулюються положеннями ЦК України про лізинг (ст. 806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів; залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний.

За договором лізингу на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням встановлених параграфом 6 цього Кодексу вимог; до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічне визначення поняття договору фінансового лізину міститься в ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансовий лізинг» суб'єктами лізингу можуть бути: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця; продавець (постачальник) - фізична або юридична особа, в якої лізингодавець набуває річ, що в наступному буде передана як предмет лізингу лізингоодержувачу; інші юридичні або фізичні особи, які є сторонами багатостороннього договору лізингу.

Лізингодавець на підставі ч.2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» зобов'язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

Лізингоодержувач згідно ст. 11 цього Закону зобов'язаний прийняти предмет лізингу та користуватись ним відповідно до його призначення та умов договору.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 807 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Положеннями п. 1.7 Договору сторони погодили, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 (ста двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу: авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах п. 9.6 Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним за призначенням та згідно умов договору; своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі; надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі; письмово повідомляти про порушення строків проведення або непроведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу (ст. 16 згаданого Закону).

Укладаючи Договір на підставі п. 8.2 сторони погодили, що вартість предмета лізингу становила 19 531,25 доларів США з урахуванням ПДВ згідно обмінного курсу долара США до української гривні. На фактичну дату укладання Договору згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 500 000,00 грн. з ПДВ.

Сторони погодили, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання Договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (п. 8.3 Договору).

За умовами п. 9.1 Договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмір 50 відсотків від вартості предмета лізингу, зазначеного в Договорі та у Додатку № 2 до нього.

Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах Договору впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту його підписання платежами, які визначено в Додатку № 1 до Договору. На авансовий платіж, який сплачується згідно Додатку № 1, не нараховуються жодні відсотки (п.9.2 Договору).

Додатком № 1 до Договору сторони також погодили вартість предмету лізингу - 19 531,25 доларів США (що становить 500 000,00 грн. на дату підписання), а також графік сплати авансового платежу за Договором, яким визначено розмір, кількість та строк сплати лізингових платежів, зокрема, авансовий платіж 50 % вартості предмету лізингу - 9 765,63 доларів США, адміністративний платіж (10 %) - 1 953,13 доларів США, комісія за передачу (3 %) - 585,94 доларів США. Станом на 25.04.2016 курс 1 долара США - 25,60 грн. Розмір адміністративного платежу складає в гривневому еквіваленті 50 000,00 грн.

Згідно п. 10.5 Договору у разі виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни.

За умовами п. 10.18 Договору у випадку настання змін на кредитно-грошовому ринку України та/або при виникненні процесів, які зумовили зміну валюти резервів НБУ та комерційних банків та/або обрання продавцями/постачальниками предметів лізингу за договорами інших грошових еквівалентів зобов'язання, ніж долар або євро, сторони дійшли згоди, що грошовий еквівалент виконання лізингоодержувачем зобов'язання в іноземній валюті буде обрано лізингодавцем зіставно із виниклими змінами. При настанні зазначених у цьому пункті подій лізингодавець розробляє нові додатки № 1 та № 3 із зазначенням нових розрахунків лізингових платежів та курсу грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті на момент надсилання таких додатків лізингоодержувачу. Доказом отримання лізингоодержувачем додатків є поштова квитанція/повідомлення про таке відправлення на його адресу. Лізингоодержувач погоджується, що підписані з боку лізингодавця додатки є дійсними, правомочними та такими, що підлягають виконанню сторонами.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами, після підписання Договору 25.04.2016 позивачем отримано рахунок-фактуру № СФ-25042016 на сплату адміністративного платежу в розмірі 50 000,00 грн., який оплачено позивачем згідно платіжного доручення від 25.04.2016 № 769 на суму 50 000,00 грн. із зазначенням призначення платежу «за адмін. платіж трактора з-но з рахунком № СФ-25042016 від 25.04.16 р., без ПДВ».

Відповідно до п.9.7 Договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції, зараховуються по Договору у наступному порядку: адміністративний платіж; авансовий платіж; комісія за передачу предмета лізингу; у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 Договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 Договору.

Факт здійснення оплати, її розмір та зарахування сторонами не заперечувався.

Разом з тим, за твердженнями позивача в позовній заяві, зазначена сума адміністративного платежу мала бути меншою, оскільки в телефонних (усних) домовленостях між представниками сторін мова йшла про іншу (меншу) ціну предмета лізингу. Зважаючи на великий розмір тексту договору, складний юридичний зміст та дрібний формат шрифту, позивач був позбавлений можливості детально вивчити та проаналізувати умови Договору, а відтак тільки після його підписання дійшов висновку, що умови Договору є для його невигідними.

За приписами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1). У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3).

Правові наслідки розірвання договору визначені в частинах 2, 3 ст. 653 ЦК України, відповідно до яких у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються; у разі розірвання договору зобов'язання припиняється з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором.

Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку ( п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг») письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Лізингоодержувач, який не сплатив передбачені п.1.7 Договору лізингові платежі та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмові формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунка для здійснення такого повернення. У встановлений чинним законодавством строк лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає (п. 12.1. Договору).

Користуючись передбаченим правом дострокового одностороннього розірвання Договору, позивач прийняв рішення про його розірвання й 26.04.2016 звернувся до відповідача із заявою про розірвання Договору та повернення адміністративного платежу в сумі 50 000,00 грн., факт надсилання та отримання якої відповідачем 04.05.2016 підтверджується фіскальним чеком від 26.04.2016 та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 343 (копії наявні в матеріалах справи).

Крім цього, позивач звертався до відповідача з претензією № 42 від 07.07.2016 про повернення безпідставно набутих грошових коштів, яка, за матеріалами справи, а саме копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 980, була отримана ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» 11.07.2016.

Листом № 69 від 22.07.2016 р. відповідач відмовив позивачу в поверненні коштів в сумі 50 000,00 грн., які було сплачено в якості адміністративного платежу, як таких, що не підлягають поверненню за умовами п. 12.1 Договору та зазначив, що Договір вважається розірваним з 05.05.2016.

З огляду на наведене, позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що укладений між сторонами Договір містить вимоги, які істотно порушують права та законні інтереси позивача, просив визнати його недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України як такий, що вчинено з порушенням приписів чинного законодавства.

Так, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним на підставі ч. 2 ст.16 ЦК України.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова пленуму № 11) правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 ГПК України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочином згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами п. 2.10 постанови пленуму № 11 в силу вимог ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Приписи цієї статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 ГК України (діючій на час укладення спірного правочину), відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.ст. 627, 628 ЦК). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Положеннями ч.2 ст. 6 Закон України «Про фінансовий лізинг» визначено істотні умови договору лізингу, до яких відносяться: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 807 ЦК України та ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена згідно законодавства до основних фондів.

Це може бути будь-яке нерухоме та рухоме майно, в тому числі машини, устаткування, транспортні засоби, обчислювальна та інша техніка тощо, не заборонене до вільного обігу на ринку та щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Не можуть бути предметом лізингу земельні ділянки та інші природні об'єкти, єдині майнові комплекси підприємств та їх відокремлені структурні підрозділи (філії, цехи, дільниці). Майно, що перебуває в державній або комунальній власності та щодо якого відсутня заборона передачі в користування та/або володіння, може бути передано в лізинг у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Правовий аналіз наведених вище норм ЦК України свідчить про те, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, вона має лише їй властиві ознаки, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, тобто індивідуалізують її.

Тому можна стверджувати, що індивідуально визначена річ:

а) єдина у своєму роді;

б) що відрізняється від інших своїми неповторними ознаками;

в) виділена із загальної маси речей даного роду (наприклад, автомобіль виділений із партії автомобілів ідентичної моделі за допомогою заводського номерного знаку тощо).

Як встановлено судом, умовами п. 1.1 Договору сторони погодили, що предметом фінансового лізингу є трактор МТЗ 82.1.26 з об'ємом двигуна 4,75 л механічною коробкою перемикання передач та приводом 4x4.

Відповідно до Специфікації (Додаток № 2 до Договору) предметом фінансового лізингу є трактор МТЗ 82.1.26 з об'ємом двигуна 4,75 л.

Оскільки за умовами Договору Специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем (позивачем) та в повній мірі відповідає його вимогам, доводи позивача про неузгодженість предмету договору (предмету лізингу) не заслуговують на увагу.

Крім цього, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані твердження позивача (апелянта) про те, що в розумінні ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ст. 184 ЦК України предмет лізингу не є індивідуально визначеною річчю, адже в Договорі наявні індивідуальні ознаки предмету лізингу, зокрема, вказані марка та модель транспортного засобу, які певним чином ідентифікують його з-поміж інших транспортних засобів, що можна придбати на території України.

Як встановлено матеріалами справи, між сторонами укладено Договір фінансового непрямого лізингу - угода, яка передбачає протягом періоду своєї дії виплату лізингових платежів, що покривають повну вартість амортизації обладнання або більшу його частину, додаткові витрати і прибуток лізингодавця.

Непрямий лізинг передбачає передачу лізингодавцем лізингоодержувачу майна, набутого ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна.

Лізингодавець у договорі фінансового лізингу набуває майно згідно зі встановленими лізингоодержувачем специфікаціями та умовами. Тобто, на відміну від інститутів найму (оренди), а також прямого лізингу, які характеризуються наявністю у наймодавця (орендодавця, лізингодавця) предмета найму (оренди, прямого лізингу), лізингодавець за договором фінансового лізингу приймає від лізингоодержувача попереднє замовлення на відповідне майно, необхідне останньому, і після виконання замовлення передає йому це майно.

Зокрема, зазначені ознаки лізингу відображено в пункті 1.3 підписаного сторонами Договору, згідно якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених Договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах Договору та згідно з положеннями чинного законодавства.

Враховуючи викладене, за відсутності конкретного предмету лізингу у власності лізингодавця на момент укладення Договору суд дійшов висновку, що наведена в самому Договорі та Специфікації до нього інформація щодо ідентифікуючих ознак предмету лізингу - трактор МТЗ 82.1.26 об'ємом двигуна 4,75 л з механічною коробкою перемикання передач та приводом 4x4 є достатньою для ідентифікації даного виду транспортних засобів та виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором в майбутньому в частині придбання, реєстрації та передачі лізингоодержувачу предмету лізингу - трактору згідно акту приймання-передачі, як це передбачено преамбулою та п. 2.2 Договору, адже строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу.

Таким чином, сторони не позбавлено права визначити додаткові індивідуальні ознаки та технічні характеристики трактора (реєстраційного номеру, номерів кузову та двигуна тощо), який є предметом лізингу, в акті приймання-передачі цього транспортного засобу або в будь-який момент внести відповідні зміни до Договору з метою додаткової ідентифікації предмета лізингу на підставі ст. 651 ЦК України та ст. 188 ГК України.

Крім цього, за умовами п. 4.3 Договору разом з підписаним актом приймання - передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або Додаток № 3 до Договору), який сторони зобов'язані підписати в момент підписання акту приймання - передачі предметі лізингу.

З огляду на наведене, обов'язок лізингодавця зі складання та узгодження зазначеного Додатком № 3 до Договору документу, яким визначається остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі, обумовлений моментом передачі лізингоодержувачу предмету лізингу за актом приймання-передачі та, відповідно, на час підписання сторонами оспорюваного Договору не є таким, що настав, отже обставини відсутності зазначеного Додатку № 3 до Договору не можуть бути розцінені судом як одна з підстав недійсності Договору.

Стосовно посилань позивача (апелянта) як на підставу позовних вимог на невідповідність приписам чинного законодавства встановленої Договором можливості коригування лізингових платежів в залежності від обмінного курсу долара США до української гривні слід зазначити, що пунктами 1.7, 8.2 Договору та Додатком № 1 до нього сторонами визначено вартість предмету лізингу на момент укладення спірного правочину, перелік та розмір платежів за Договором, а також курс долара США станом на дату укладення Договору - 25.04.2016,згідно якого визначається гривневий еквівалент платежів та вартості предмета лізингу.

Положеннями п. 8.3 Договору сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення Договору, може змінюватись у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

У разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення Договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання Додатку до Договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу (п. 9.4. Договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Грошове зобов'язання на підставі ст. 533 ЦК України має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами ст. 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Чинним законодавством України, зокрема, ч. 2 ст. 192 ЦК України передбачено застосування іноземної валюти у випадках і в порядку, встановлених законом, однак не містить приписів щодо заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Таким чином, положення чинного законодавства хоча й передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті; визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті законодавству не суперечить, оскільки не є тотожним визначенню ціни в договорі, безпосередньому вираженню грошового зобов'язання, виконанню зобов'язання шляхом здійснення розрахунку.

Відтак, коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні відносно долара США), як це передбачено умовами Договору прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Вищезгадані умови Договору відповідають загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору (ст. 627 ЦК України) та положенням щодо вільного встановлення у договорі ціни як його умови (ст.632 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2011 р у справі № 3-141гс11, від 07.10.2014 № 3-133гс14.

Посилання позивача на невідповідність приписам чинного законодавства переліку та розміру встановлених Договором лізингових платежів, зокрема, адміністративного платежу, правомірно не прийнято судом до уваги, оскільки чинним законодавством імперативно не визначено конкретного складу платежів, яких слід дотримуватись лізингодавцям при отриманні платежів від лізингоодержувачів. Перелік лізингових платежів, встановлений ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є вичерпним та обов'язковим, а лише суто рекомендованим, не містить припису щодо заборони сторонам договору фінансового лізингу визначати в укладеному договорі та відносити до лізингових інші платежі, зокрема, адміністративний платіж, як це визначено умовами оскаржуваного правочину.

При цьому сторони вправі обирати та погоджувати будь-які умови договору, які їм необхідні для належного виконання правочину, якщо такі не суперечать вимогам чинного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, одним із принципів якої, як визначено в ст. 44 ГК України, є самостійне формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону.

Отже, платежі за лізинговим договором можуть включати в себе дохідність лізингодавця.

З огляду на вищенаведені положення закону, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду про те, що адміністративний платіж в сумі 50 000,00 грн., який, в свою чергу, був сплачений позивачем в день укладання Договору згідно платіжного доручення № 769 від 25.04.2016 на підставі рахунку - фактури відповідача № СФ- 25042016 від 25.04.2016, не є таким, що суперечить вимогам ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Доводи позивача про невідповідність умов Договору приписам чинного законодавства, наявність дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та, як наслідок, порушення прав позивача, не заслуговують на увагу, оскільки на момент укладання Договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних його умов та бажали настання цивільних прав та обов'язків, про що свідчать їх підписи на Договорі.

Так, при укладанні Договору представник позивача 25.04.2016 підписав текст Договору та додатки до нього, поставивши свій підпис на кожній сторінці як Договору, так і Додатків № 1, № 2, отримав повну інформацію по Договору, зокрема, щодо вартості предмету лізингу та розміру платежів, в т.ч. адміністративного платежу, порядку сплати коштів за Договором тощо, що в свою чергу, спростовує твердження позивача про неузгодження сторонами істотних умов Договору та як наслідок, недійсність останнього.

Визначений умовами Договору розмір адміністративного платежу в сумі 1953,13 дол. США, що становить 50 000,00 грн. та складає 10% від передбаченої умовами Договору вартості предмету лізингу в гривневому еквіваленті - 500 000,00 грн., також спростовує посилання позивача щодо обумовленої сторонами вартості предмету лізингу в розмірі 280 000,00 грн., адже остання не підтверджена позивачем жодними доказами окрім власних письмових пояснень.

Крім цього, визначення поняття «несправедливі умови договору» як таких, що всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, закріплено в ч.2 ст.18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», проте приписи цього Закону підлягають застосуванню виключно до споживача як фізичної особи, що, з огляду на суб'єктний склад сторін оскаржуваного Договору унеможливлює застосування згаданих положень до спірних правовідносин.

Оскільки укладання Договору на викладених у ньому умовах було власним вільним вибором позивача, який погодився підписати Договір, посилання позивача на несправедливість умов Договору, фізичну неможливість виконання деяких з його положень, дисбаланс на користь відповідача у договорі між правами, зобов'язаннями та санкціями, які можуть бути покладені на сторін, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані обставинами та матеріалами справи.

Крім цього, судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги посилань позивача в обґрунтування позовних вимог на той факт, що за попередніми усними домовленостями вищезгадана сума адміністративного платежу мала бути меншою, адже в телефонних (усних) домовленостях між представниками сторін мова йшла про іншу (меншу) ціну предмета лізингу, а також ті обставини, що в зв'язку з великим розміром тексту Договору, складним юридичним змістом та дрібним форматом шрифту, уповноважений представник ТОВ «Вишневе» був позбавлений можливості детально вивчити та проаналізувати умови Договору, а відтак, тільки після підписання Договору зрозумів, що Договір для нього є невигідним.

За приписами ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, відповідно всі усні домовленості між сторонами жодних правових наслідків для даних правовідносин не мають. Після підписання Договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність ( п. 16.6 Договору).

З огляду на наведене та на законодавчо визначене поняття підприємництва як господарської діяльності на власний ризик, юридична особа, в т.ч. позивач (апелянт) у справі - ТОВ «Вишневе», самостійно відповідає за свою господарську діяльність та її результати, зокрема, щодо ознайомлення з текстом правочинів, які укладаються в її процесі та реалізуються в подальшому.

В зв»язку з цим твердження позивача (апелянта) про те, що Договір суперечить закону в частині права лізингодавця на односторонню зміну його умов щодо характеристики предмета лізингу, визначення ціни товару на момент його поставки лізингоодержувачу, збільшення ціни без надання лізингоодержувачу права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, не прийнято судом до уваги, оскільки такі умови Договору передбачають добровільне їх виконання, жодним чином не обмежують права сторін висловити свою незгоду з відповідними заявами або діями іншої сторони тощо.

Розподіл відповідальності за ризик загибелі предмету лізингу та розміри санкцій також були погоджені сторонами, зокрема позивачем, при укладанні Договору. Посилання позивача на те, що саме після укладення Договору, позивач дійшов висновку, що Договір для нього є невигідним й т.п., не є встановленими законом підставами для визнання договору недійсним.

Визначені Договором умови про покладення на позивача відповідальності за невиконання його умов у вигляді пені та штрафів, а також набуття відповідачем в зв'язку з цим права розірвати Договір не суперечать вимогам чинного законодавства.

Посилання апелянта в зв»язку з цим на те, що умови Договору порушують приписи чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про фінансовий лізинг», Модельного закону про лізинг, прийнятого на п'ятому пленарному засіданні Міжнародної Асамблеї держав-учасниць СНД, ст. 806 ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Оскільки укладаючи Договір сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договорів даного виду, погодили взаємні права та обов'язки, його зміст не суперечить вимогам чинного законодавства, обґрунтування позиції позивача як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, є безпідставними за вищенаведених обставин.

З огляду на наведене, місцевий суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання Договору недійсним, оскільки позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання Договору недійсним.

Крім цього, в процесі розгляду справи судом позивач на підставі ст. 216 ЦК України просив застосувати наслідки недійсності правочину, а саме зобов'язати ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» повернути ТОВ «Вишневе» суму коштів в розмірі 50 000,00 грн., одержану на виконання Договору.

Згідно п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Відповідно до ч. 2 ст. 208 ГК України у разі визнання недійсним зобов'язання з підстав інших, ніж передбачено ч. 1 даної статті, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

За приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки недійсність оспорюваного правочину, як вище згадувалось, позивачем не доведена, відсутні й правові підстави для задоволення вимог про повернення одержаного за недійсним правочином (ч. 2 ст. 208 ГК України), відтак в задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн., які було перераховано за Договором, слід відмовити

При цьому, в будь-якому випадку позивач не позбавлений можливості у разі невиконання чи порушення умов Договору звернутись до суду з позовними вимогами про повернення лізингодавцем 50 000,00 грн. адміністративного платежу саме за наслідками розірвання Договору, а не визнання правочину недійсним.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2017 у справі № 910/18565/16 - без змін.

Матеріали справи № 910/18565/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук