РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.05.2017Справа №910/2172/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сталеві Системи"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство "Бориспільський комбінат Будівельних Матеріалів"

про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_3 - генеральний директор;

від відповідача: Салюк М.І. - представник, довіреність № 09/12/61 від 15.02.2017 року;

від третьої особи: Пелюк С.С. - представник, довіреність б/н від 10.04.2017 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сталеві Системи" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк" про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що договори купівлі - продажу майна від 12.01.2017 року між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк" та Приватним акціонерним товариством "Бориспільський комбінат Будівельних Матеріалів" укладені відповідачем в порушення прав позивача як орендаря згідно Договору оренди № 09-847/7 від 01.06.2016 року на переважне право придбання орендованого майна, передбачене ч. 2 ст. 777 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим дані договори, за твердженням позивача, згідно з приписами ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підлягають визнанню недійсними із застуванням наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/2172/17 та залучено до участі у справі Приватне акціонерне товариство "Бориспільський комбінат Будівельних Матеріалів" (08300, Київська обл., місто Бориспіль, ВУЛИЦЯ ЗАПОРІЗЬКА, будинок 16; ) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, розгляд справи призначено на 22.03.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 року розгляд справи відкладено на 12.04.2017 року.

В судовому засіданні 12.04.2017 року на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України судом оголошувалась перерва до 03.05.2017 року.

06.04.2017 року через відділ діловодства суду від Приватного акціонерного товариства "Бориспільський комбінат Будівельних Матеріалів" надійшла апеляційна скарга на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.02.2017 року про порушення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2017 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Бориспільський комбінат Будівельних Матеріалів" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.02.2017 року у справі № 910/2172/17 повернуто скаржнику.

В судове засідання 22.03.2017 року року з'явився уповноважений представник позивача, уповноважені представники відповідача та третьої особи у вказане судове засідання не з'явились.

Про день та час розгляду справи відповідач та третя особа повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 609, 617.

В судові засідання 12.04.2017 року та 03.05.2017 року з'явились уповноважені представники позивача, відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

У судовому засідання 22.03.2017 року представником позивача подане клопотання б/н від 22.03.2017 року про долучення документів до матеріалів справи, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

12.04.2017 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 09-8-8/510 від 11.04.2017 року, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, зазначаючи при цьому, що приписи ч. 2 ст. 777 ЦК України не підлягають застуванню з огляду на неналежне виконання позивачем як орендарем своїх зобов'язань за Договором оренди № 09-647/7 від 01.06.2016 року, зокрема, в частині страхування предмету оренди та своєчасної сплати орендних платежів.

Також 12.04.2017 року через відділ діловодства суду від третьої особи надійшов відзив на позовну заяву б/н від 12.04.2017 року, в якому ПАТ "Бориспільський комбінат Будівельних Матеріалів" зазначає, що позивач не надав жодного доказу в обґрунтування належного виконання ним договірних зобов'язань за договором оренди та не є особою, яка виконувала умови договору найму належним чином, а отже не є особою, яка має переважне право на придбання речі, переданої в найм, в зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

27.04.2017 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання № 09-8/779 від 26.04.2017 року про долучення документів до матеріалів справи, а саме копії договорів купівлі - продажу від 12.01.2017 року, яке судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Окрім того, 03.05.2017 року через відділ діловодства суду представником третьої особи подані пояснення по справі, які судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 03.05.2017 року сторонами суду не надано.

В судовому засіданні 03.05.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні 03.05.2017 року проти позову заперечували та просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 03.05.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог не предмет спору на стороні відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 01 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сталеві Системи" (далі по тексту - орендар, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк" (далі по тексту - орендодавець, відповідач) укладено Договір оренди № 09-847/7 (далі по тексту - Договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Запорізька, 16, що складається з переліку майна, визначеного у Додатку № 1 що є невід'ємною частиною цього Договору.

Майно належить орендодавцю на праві власності. Орендар буде використовувати майно для виробничих потреб (п.п. 1.2, 1.4 Договору).

Передача майна здійснюється за актом приймання - передачі, що підписується уповноваженими представниками сторін і є невід'ємною частиною цього Договору, за формою відповідно до Додатка № 2 до цього Договору. Майно повинно бути передане орендодавцем та прийнято орендарем в 10-денний строк з моменту підписання цього Договору сторонами. Майно вважається переданим в оренду з моменту підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання - передачі майна (п.п.2.1 - 2.3 Договору).

Як зазначено в п.4.7 Договору, сторони узгоджують, що підписання акту приймання - передачі є підтвердженням факту настання права строкового користування майном з дати його підписання упродовж всього періоду оренди та додаткового підтвердження шляхом складання щомісячних актів наданих послуг не потребує.

Судом встановлено за матеріалами справи, що у відповідності до умов Договору відповідач як орендодавець передав, а відповідач як орендар прийняв у тимчасове платне користування майно відповідно до Додатку № 1 - цілісний майновий комплекс, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Запорізька, 16, що підтверджується відповідним належним чином оформленим Актом приймання-передачі майна, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Запорізька, 16 від 01.06.2016 року, підписаним обома сторонами без зауважень. Копія вказаного Акту міститься в матеріалах справи.

За таких обставин господарським судом встановлено, що Публічним акціонерним товариством "Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк" було належним чином виконано свій обов'язок з передачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Сталеві Системи» на підставі спірного Договору орендованого майна - цілісного майнового комплексу в тимчасове платне користування, а відповідачем, у свою чергу, прийнято орендоване майно без будь-яких зауважень.

Факт отримання в оренду та подальше користування майном (цілісним майновим комплексом) відповідачем не заперечувався.

Як визначено сторонами в п.3.1 Договору, строк оренди складає 35 (тридцять п'ять) місяців з моменту прийняття майна орендарем за актом приймання - передачі майна.

Відповідно до п. 5.3.2 Договору орендар зобов'язаний своєчасно здійснювати орендні платежі та суми відшкодувань фактичних витрат на утримання майна, передбачених розділом 4 Договору.

Так, згідно п.4.2 Договору щомісячно, не пізніше 20 числа поточного місяця, орендодавець (відповідач) нараховує, а орендар (позивач) сплачує орендну плату в розмірі, передбаченому п. 4.1. цього Договору. Крім того, на підставі виставлених орендодавцем рахунків, протягом 5 робочих днів з дня їх отримання орендар відшкодовує фактичні витрати орендодавця, пов'язані з утриманням майна: плату за землю.

При цьому за приписами п.4.4 Договору оренда сплачує орендодавцю орендну плату та відшкодовує витрати орендодавця, пов'язані з утриманням майна (п.4.2 Договору) з моменту підписання акту приймання - передачі майна уповноваженими представниками сторін до моменту підписання акту приймання - передачі майна (повернення майна з оренди) уповноваженими представниками сторін згідно з п. 6.1 цього Договору.

Окрім того, згідно з п. 5.3.11 п.5.3 п. 5 Договору на орендодавця покладено обов'язок застрахувати майно за власний кошт від збитків та втрат у результаті форс - мажору (тобто пожежі, урагану, шторму, терористичних актів, землетрусу, повені тощо) на суму, яка відповідає відновлюваній вартості майна або його пошкодженої частини, та забезпечити страхування протягом всього строку оренди.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Сторонами визначено в п.10.1 Договору, що цей договір вступає в силу з моменту підписання сторонами і діє до повного їх виконання сторонами зобов'язань згідно з цим Договором.

Згідно п.10.3 Договору кожна із сторін має право розірвати цей Договір в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це іншу сторону за 3 (три) місяці до дати розірвання Договору.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та підтверджується матеріалами справи, орендодавець своїм листом № 48-08/09 від 11.01.2017 року на підставі п. 10.3 Договору повідомив орендаря про розірвання спірного Договору оренди № 09-847/7 від 01.06.2016 року з 17.04.2017 року, тобто через три місяці.

Також 13.01.2017 року листом № 75-08/09 орендодавець повідомив позивача з посиланням на п. 10.10 Договору, згідно якого орендодавець має право протягом строку оренди майна продати частку майна або все майно орендарю або іншому покупцю, що Банком було прийняте рішення про відчуження майна - нерухомого майна загальною площею 5832,10 кв.м, рухомого майна - обладнання та транспортних засобів, 9 земельних ділянок загальною площею 1,4351 га, яке розташоване за адресою: Київська область, м.Бориспіль, вул. Запорізька, 16, Приватному акціонерному товариству «Бориспільський комбінат Будівельних Матеріалів», та повідомив про укладення 12.01.2017 року відповідних договорів купівлі-продажу.

Зокрема, між відповідачем та третьою особою укладено 13 (тринадцять) договорів купівлі - продажу від 12.01.2017 року щодо орендованого майна (цілісного майнового комплексу), а саме: Договір купівлі - продажу нерухомого майна № 39/422, Договір купівлі - продажу нерухомого майна № 39/423, Договір купівлі - продажу земельної ділянки № 36/424, Договір купівлі - продажу земельної ділянки № 39/425, Договір купівлі - продажу земельної ділянки № 39/426, Договір купівлі - продажу земельної ділянки № 39/427, Договір купівлі - продажу земельної ділянки № 39/428, Договір купівлі - продажу земельної ділянки № 39/429, Договір купівлі - продажу земельної ділянки № 39/430, Договір купівлі - продажу земельної ділянки № 39/431, Договір купівлі - продажу земельної ділянки № 39/432, Договір купівлі - продажу рухомого майна № 39/433, Договір купівлі - продажу рухомого майна № 39/434, копії яких наявні в матеріалах справи.

Так, за Договором купівлі - продажу нерухомого майна № 39/422 від 12.01.2017 року продавець - ПАТ "Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк" продає та передає у власність покупцю - ПАТ "Бориспільський комбінат Будівельних Матеріалів", а покупець купує та приймає у власність нерухоме майно, а саме: адміністративну будівлю офіс № 1, загальною площею 466,9 кв.м, адміністративну будівлю офіс № 2 загальною площею 140,1 кв.м, що розташовані за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Запорізька, 16 (загальна площа 607 кв.м).

Ціна відчужуваного нерухомого майна за вказаним Договором становить 1 041 666,67 грн. без ПДВ (п.2.1 Договору купівлі - продажу нерухомого майна № 39/422 від 12.01.2017 року).

За Договором купівлі - продажу нерухомого майна № 39/423 від 12.01.2017 року продавець - ПАТ "Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк" продає та передає у власність покупцю - ПАТ "Бориспільський комбінат Будівельних Матеріалів", а покупець купує та приймає у власність нерухоме майно, а саме: 11/20 ідеальних часток майнового комплексу та 9/20 часток будівель та споруд, загальною площею 5225,1 кв.м, що розташовані за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Запорізька, 16.

Ціна відчужуваного нерухомого майна за вказаним Договором становить 6 960 700,83 грн. без ПДВ (п.2.1 Договору купівлі - продажу нерухомого майна № 39/423 від 12.01.2017 року).

Вказані Договори купівлі - продажу нерухомого майна підписані представниками продавця та покупця, засвідчені печатками сторін, посвідчені приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дідок В.В. та зареєстровані в реєстрі за номерами 1 та 2 відповідно.

Як зазначає позивач в обґрунтування своїх позовних вимог щодо визнання недійсними укладених між відповідачем та третьою особою Договорів купівлі - продажу нерухомого майна від 12.01.2017 року, останні порушують право позивача як орендаря спірного майна (майнового комплексу) на переважне право його придбання, передбачене ч. 2 ст. 777 Цивільного кодексу України, та суперечать ч. 1 ст. 203 ЦК України, в зв'язку з чим позивач просить суд визнати вищевказані договори недійсними та застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд встановлено, що укладений між відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк" як продавцем та Приватним акціонерним товариством «Бориспільський комбінат Будівельних Матеріалів» як покупцем оспорюваний правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм § 1 глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договорів купівлі - продажу третьою особою як покупцем здійснене перерахування на користь ПАТ «АКБ «Промінвестбанк» платіжними дорученнями грошових коштів в загальній сумі 15 500 000,00 грн. в якості оплати вартості придбаного за Договорами купівлі - продажу від 12.01.2017 року майна, в т.ч. яке є предметом купівлі - продажу за оспорюваними Договорами купівлі - продажу нерухомого майна від 12.01.2017 року.

Заперечень щодо обсягу та факту перерахування грошових коштів за Договорами купівлі - продажу від 12.01.2017 року від сторін не надходило.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач в обґрунтування позовних вимог про недійсність Договорів купівлі - продажу майна від 12.01.2017 року зазначає про порушення шляхом укладення останніх прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Сталеві Системи» як орендаря, який належно виконує свої обов'язки за Договором оренди № 09-847/7 від 01.06.2016 року, на переважне право перед іншими особами на придбання переданого в найм майна - майнового комплексу та/або його частин.

Суд зазначає, що за змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

При цьому, приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Суд зазначає, що п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, за приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, умовами Договору оренди № 09-847/7 від 01.06.2016 року, укладеного між позивачем та відповідачем, передбачений обов'язки орендаря, серед яких, зокрема, обов'язок застрахувати майно за власний кошт від збитків та втрат у результаті форс - мажору на суму, яка відповідає відновній вартості майна або його пошкодженої частини та забезпечити страхування протягом всього строку оренди (п.п.5.3.11 п.5.3 Договору) та обов'язок своєчасно здійснювати орендні платежів та суми відшкодувань фактичних витрат на утримання майна, передбачених розділом 4 Договору (п.5.3.2 Договору).

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Законодавець в ч. 3 ст. 509 ЦК України встановив, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Тобто принцип добросовісності у зобов'язальному праві можна визначити як таку засаду, що передбачає сумлінну і чесну поведінку суб'єктів при виконанні своїх суб'єктивних обов'язків і здійсненні своїх суб'єктивних прав у зобов'язальних правовідносинах.

Окрім того, однією із засад цивільного судочинства є принцип належного виконання зобов'язання, спеціальним принципом якого є принцип обов'язковості договору, закріплений в статті 629 ЦК України, згідно якої договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно частини першої статті 96 ЦК юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому з наданих відповідачем доказів вбачається, що орендодавець (відповідач) взяті на себе зобов'язання виконав належним чином та передав у строкове платне користування орендаря майно (цілісний майновий комплекс) за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Запорізька, 16, згідно умов Договору, а позивач як орендар в порушення умов Договору в обумовлений строк не сплачував орендну плату та має перед відповідачем заборгованість з оплати останньої в розмірі 4 468,90 грн., а також не здійснив страхування орендованого майна.

Натомість судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що в даному випадку позивачем порушується частина з належних умов належного виконання Договору, тому виконання визнається неналежним, хоча й виконується в натурі.

Факт наявності заборгованості позивача зі сплати орендної плати за Договором, та, відповідно, неналежного виконання умов останнього, підтверджується також наявною в матеріалах справи копією акту звіряння розрахунків між ПАТ "Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк" та ТОВ «Сталеві Системи» за період з 01.10.2015 року по 01.10.2016 року, підписаного орендодавцем та орендарем без зауважень.

Частини друга статті 777 ЦК України передбачає наявність переважного права у наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, перед іншими особами на придбання речі, у разі її продажу.

Переважне право наймача на купівлю предмета договору найму передбачене диспозитивною нормою, і сторони можуть самостійно встановити в договорі строк здійснення цього переважного права, порядок його реалізації, спосіб захисту (абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК). Окрім цього, виникнення переважного права наймача на купівлю предмета найму, залежить від додаткових юридичних фактів: наявності чинного договору найму та належного виконання обов'язків за ним.

Враховуючи вищезазначені положення закону та встановлені фактичні обставини слід дійти висновку, що особа, яка неналежно виконувала свої обов'язки за Договором оренди, не має переважного права перед іншими особами на придбання орендованого майна. Тому, за висновками суду, за умови відсутності серед умов укладеного між позивачем та відповідачем Договору оренди положень щодо обмеження права відповідача як орендодавця щодо продажу переданного в оренду майна іншій, ніж орендар, особі (п.10.10 Договору), відповідач під час укладення оспорюваних Договорів купівлі - продажу діяв у відповідності до приписів чинного законодавства та умов Договору оренди.

Доказів визнання недійсним вказаного п. 10.10 Договору оренди № 09-847/7 від 01.06.2016 року матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В свою чергу Доказів визнання недійсним Договору оренди № 09-847/7 від 01.06.2016 року та/або його окремих положень суду не надано.

Окрім того суд звертає увагу на приписи ст. 770 ЦК України , згідно якої у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється (ч. 2 ст. 770 Цивільного кодексу України).

Тобто зі змісту ч. 3 ст. 284 ГК України в контексті з вимогами ст. 770 ЦК України випливає, що перехід права власності на орендоване майно, не є підставою для зміни умов або розірвання чи припинення договору оренди, а тому він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна. Новий власник речі автоматично набуває прав та обов'язків наймодавця за договором найму та повинен їх виконувати до закінчення строку дії договору або до моменту його припинення з будь-яких інших підстав. Тобто в результаті переходу права власності на найману річ має місце заміна наймодавця в договорі найму.

Отже, оскільки ПАТ "Бориспільський комбінат Будівельних Матеріалів" придбано об'єкти нерухомості з обтяженням у вигляді договору оренди, про що зазначено також в п.п. 1.4 Договорів купівлі - продажу нерухомого майна № 39/422, № 39/423 від 12.01.2017 року, то відповідно до норм статті 770 Цивільного кодексу України до нього перейшли всі права та обов'язки орендодавця - ПАТ «АКБ «Промінвестбанк» (відповідач у справі), передбачені даним договором.

Таким чином, зміна власника не впливає на спірний Договір оренди, який у разі зміни власника орендованого майна зберігає свою дійсність як для нового власника, так і для орендаря, а факт існування оспорюваних договорів купівлі - продажу не порушує права позивача як орендаря за Договором оренди № 09-847/7 від 01.06.2016 року.

Поряд зі цим суд зауважує, що вказаний Договір оренди, зважаючи на повідомлення відповідача від 11.01.2017 року № 09-847/7 про розірвання договору, право на яке реалізоване орендодавцем згідно п.10.3 Договору, є розірваним.

Таким чином, враховуючи, що господарським судом не встановлений факт вчинення протиправних дій відповідачем, направлених на порушення можливості реалізації позивачем переважного права на придбання орендованого майна як орендаря за Договором оренди № 09-847/7 від 01.06.2016 року, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М.Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 15.05.2017 року.