ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2017 р.Справа № 915/229/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Мишкіної М.А.

суддів Будішевської Л.О., Таран С.В.

при секретарі судового засідання Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників сторін:

від ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» - ОСОБА_1 за довіреністю;

від ТОВ «Зоря-Сервіс» - ОСОБА_2 за довіреністю

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз»

на рішення господарського суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року

по справі №915/229/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря-Сервіс»

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз»

про спонукання до виконання умов мирової угоди шляхом стягнення 1400000грн.

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

У судовому засіданні 18.04.2017р. оголошувалась перерва згідно ст.77 ГПК України.

В судовому засіданні 18.05.17р. згідно ст.85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

04.03.2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Зоря-Сервіс» (надалі позивач, ТОВ «Зоря-Сервіс») звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» (надалі відповідач, ПАТ «Миколаївгаз»), в якому просило суд спонукати відповідача до виконання мирової угоди на стадії виконання від 28.07.2004р., затвердженої ухвалою господарського суду Миколаївської області від 10.08.2004р. у справі № 8/167, з урахуванням додаткових угод до неї №1 від 01.08.2006р., №2 від 03.01.2007р., №3 від 30.03.2007р., №4 від 05.07.2007р., та стягнути з відповідача на свою користь 1400000грн. та судовий збір в сумі 21000грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на судових рішеннях по господарській справі №8/167; матеріалах виконавчих проваджень, зокрема постанови ВДВС від 21.01.2004р. про відкриття виконавчого провадження; умов мирової угоди (від 28.07.2004р., з подальшими змінами), затвердженої на стадії виконання Господарським судом Миколаївської області 10.08.2004р.; норм ст. ст. 526, 261, 509 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України та мотивовані тим, що з вересня 2007 року відповідач перестав сплачувати кошти за мировою угодою, але в подальшому: рішенням суду у справі №915/2140/14 від 16.07.2015р. було стягнуто з відповідача заборгованість за мировою угодою від 25.07.2004р. за період з липня по вересень 2007 року в сумі 100000,00 грн.; рішенням суду по справі №915/1395/15 від 16.12.2015р. було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за мировою угодою від 25.07.2004р. за період з вересня 2007 року по березень 2008 року в сумі 700000,00 грн.

Позивач зазначає, що на день подання цієї позовної заяви до суду заборгованість відповідача за мировою угодою від 28.07.2004р. складає 5225342,25 грн. Стягувана за цим позовом заборгованість в сумі 1400000,00 грн. складається з:

- 74686,45 грн. залишок заборгованості за грудень 2008 року (як різниця між сумою, затвердженою в додатковій угоді №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди від 28.07.2004р. в розмірі 145500,00 грн. та сумою 39813,55 грн., яка була заявлена до стягнення у справі 915/206/16);

- 1259500,00 грн. (по 114500 грн. щомісяця за період з січня 2009 року по листопад 2009 року включно згідно додаткової угоди №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди від 28.07.2004р.;

- 65813,55 грн. частка боргу за грудень 2009 року (згідно додаткової угоди №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди від 28.07.2004р.

22.03.2016р. ПАТ «Миколаївгаз» подало суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому просило суд застосувати позовну давність до позовних вимог ТОВ «Зоря-Сервіс» та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.05.2016р., позовні вимоги ТОВ «Зоря-Сервіс» були задоволені у повному обсязі.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.07.2016р. рішення господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.05.2016р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.

Ухвалою суду першої інстанції від 20.09.2016р. справу №915/441/16 прийнято до свого провадження.

13.01.2017р. ТОВ «Зоря-Сервіс» подало господарському суду Миколаївської області пояснення щодо постанови Вищого господарського суду України від 14.07.2016р. по справі №915/229/16.

08.02.2017р. відповідач подав суду першої інстанції відзив на позовну заяву, з урахуванням вимог Постанови Вищого господарського суду України від 14.07.2016р., просить суд застосувати позовну давність.

01.03.2017р. ПАТ «Миколаївгаз» подало місцевому господарському суду заяву про розстрочку виконання рішення суду, в якій просило суд у разі задоволення позовних вимог, розстрочити виконання рішення суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості на строк 10 місяців, шляхом щомісячного часткового перерахування коштів рівними частинами.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 01.03.2017р. (суддя Фролов В.Д.):

- позов задовольнити частково.

- спонукати ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» до виконання мирової угоди на стадії виконання від 28 липня 2004 року, затвердженої ухвалою господарського суду Миколаївської області від 10 серпня 2004 року у справі № 8/167, з урахуванням додаткових угод до неї №1 від 01.08.2006р., № 2 від 03.01.2007р., № 3 від 30.03.2007р., №4 від 05.07.2007р. та стягнути з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» на користь ТОВ «Зоря-Сервіс» 1300000,00 грн. боргу та судовий збір у сумі 21000,00 грн.

- в іншій частині позову відмовити.

- розстрочити виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 01.03.2017 року у справі № 915/229/16 на 4 місяці за наступним графіком:

- до 10 березня 2017р. в сумі 330250,00 грн.

- до 10 квітня 2017р. в сумі 330250,00 грн.

- до 10 травня 2017р. в сумі 330250,00 грн.

- до 10 червня 2017р. в сумі 330250,00 грн.

Рішення суду обґрунтовано посиланням на норми ст.256, ч.ч.1,5 ст.261, ч.3 ст.263, ст.526 ЦК України, ч.1 ст.193 ГК України та вмотивовано тим, що в даному випадку, між сторонами склалась ситуація з невиконання у добровільному порядку умов мирової угоди, укладеної на стадії примусового виконання рішення суду в порядку ст.121 ГПК України, а не мирової угоди, укладеної сторонами в порядку ст.78 ГПК України на стадії розгляду господарським судом спору про стягнення боргу. Способи захисту порушеного права, повязаного із невиконанням в добровільному порядку таких мирових угод визначені, зокрема, постановами Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції (п.3.19) та №9 від 17.10.2012р. Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України (п.7.9). У випадку ж невиконання умов мирової угоди, затвердженої судом на стадії примусового виконання рішення суду в порядку ст. 121 ГПК України, для звернення до суду з позовом про спонукання до виконання такої мирової угоди передбачена сукупність умов, а саме: невідповідність ухвали суду про затвердження мирової угоди вимогам ст. 18 Закону України Про виконавче провадження та наявність постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження з цих підстав. Стягувач ТОВ Зоря-Сервіс хоча і знав про невиконання ПАТ Миколаївгаз умов мирової угоди з вересня 2007 року, але про наявність порушеного права дізнався лише після відмови державного виконавця у відкритті виконавчого провадження (до складу якого увійшла спірна сума) та повернення оригіналів ухвали у справі №8/167 згідно супровідного листа №02.1-24/6210 від 24.10.2014р., які отримані стягувачем 27.10.2014р. За таких обставин, у суду відсутні правові підстави для застосування приписів ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України та обчислення строку позовної давності окремо по кожному платежу, оскільки стягувач по-перше, не зі своєї вини отримав відмову у відкритті виконавчого провадження лише у жовтні 2014 року, а по-друге, державним виконавцем було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на всю суму боргу, яка підлягала сплаті за мировою угодою, в тому числі і на спірну суму 1400000грн. Отже, в даному випадку, відлік строку позовної давності має починатись, з урахуванням приписів п. 7.9 постанови Пленуму ВГСУ від 17.10.2012р. №9, з відмови у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали суду у справі № 8/167 стягнення в примусовому порядку залишку боргу в сумі 6025342,25 грн., а саме, з 24.10.2014р. Відповідач, заперечуючи на позов, не довів суду відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Платіжними дорученнями від 06.06.2016р. №1436, від 06.06.2016р. №1434, від 11.07.2016р. №1936, від 14.07.2016р. відповідачем була частково погашена заборгованість на загальну суму 100000грн. Отже в частині стягнення 100000грн. боргу слід відмовити. Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 1300000грн. є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

В частині заяви ПАТ «Миколаївгаз» про розстрочку виконання рішення суду місцевий господарський суд зазначив, що позивач вважає за можливе розстрочити рішення господарського суду від 01.03.2017 року по справі 915/229/16 на чотири місяці рівними платежами. Проаналізувавши докази, надані боржником в обґрунтування своєї позиції, суд вважає, що монопольне становище відповідача на ринку газопостачання, його складний матеріальний стан та наявність реальної можливості виконати рішення суду, надають суду достатньо підстав для часткового задоволення заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду. Отже, з метою врахування балансу інтересів як позивача, так і відповідача господарський суд вважає, що останній зможе на умовах надання йому розстрочки для виконання судового рішення на чотири місяці провести розрахунки зі позивачем в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду від 01.03.2017р., ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» звернулося до Одеського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржене рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що рішення прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права та підлягає скасуванню з огляду наступного:

- висновки суду, викладені в рішенні щодо розмежування умов укладення мирової угоди на різних стадіях господарського процесу не відповідають дійсності. Так, у будь якому випадку укладання мирової угоди на будь якій стадії є новацією, а тому загальний порядок виконання зобов'язань за мировою угодою повинен регулюватися нормами чинного законодавства, зокрема ст.ст. 530, 261-265 ЦК України, а також норми господарського процесуального права, яким регулюються способи захисту порушеного права, зокрема під час виконання мирової угоди. Тому позивачу діюче у період строку позовної давності законодавство не перешкоджало звернутися до господарського суду для захисту своїх порушених прав через невиконання відповідачем мирової угоди, не очікуючи постанови державної виконавчої служби про повернення виконавчого документу через невідповідність його вимогам, що пред'являються до виконавчого документу;

- позивач пропустив строк позовної давності внаслідок неправильної юридичної оцінки ухвали суду від 19.07.2007р. та її примусового виконання, а тому юридична необізнаність позивача не може бути визнана поважною причиною пропуску строку позовної давності, а відповідно із цим порушене право позивача не підлягає захисту;

- враховуючи вимоги чинного законодавства, строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за грудень 2008р.- грудень 2009р. сплинув 01.01.2012р.;

- позиція відповідача відносно початку строку перебігу позовної давності підтверджена судовою практикою Вищого господарського суду України, а саме постановою Вищого господарського суду України від 27.09.2016р. по справі №915/440/16 та від 28.07.2016р. по справі №915/206/16, якою скасовані судові рішення та направлено справи на новий розгляд.

- у відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 23.09.2015р. по справі №6-274цс15 перебіг строку позовної давності по даній справі розпочався взагалі з вересня 2007 року та закінчився у вересні 2010 року відповідно;

- зобов'язання за мировою угодою, яка не є виконавчим документом, підлягають виконанню на загальних підставах (постанови Верховного Суду України від 03.10.2006р. у справі №12/184(10/293/21 та від 04.07.2011р. у справі № 13/210/10);

- на момент постановлення ухвали суду про затвердження мирової угоди (10.08.2004р.), зазначена мирова угода взагалі не відносилася до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою;

- безпідставним є посилання позивача в позовній заяві, як на доказ своєї правоти на судові рішення по справам № 915/2140/14 та № 915/1395/15, що підтверджується висновками викладеними в Постанові Вищого господарського суду України від 01.11.2016р. по справі №915/205/16, де зазначено, що встановлення судами обставин справи слід відрізняти від оцінки судами певних обставин; відповідно, помилковим є надання преюдиціального значення оціночним судженням, зробленим судом при вирішенні іншої справи, ототожнення встановлених обставин справи з їх юридичною оцінкою.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 23.03.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду.

13.04.2017р. ТОВ «Зоря-Сервіс» подало суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просило залишити оскаржене рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

18.04.2017р. та 18.05.2017р. ТОВ «Зоря-Сервіс» подало Одеському апеляційному господарському суду заяви, в яких зазначило, що відповідачем після ухвалення 01.03.2017р. судом рішення по даній справі сплачено 660500грн. (банківські виписки за 10.03.2017р. та 10.04.2017р.) та 330250грн. (банківська виписка від 03.05.2017р.), що підтверджує визнання відповідачем боргу за мировою угодою.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник скаржника підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги з підстав законності та обґрунтованості оскарженого рішення.

Відповідно до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в ході апеляційного розгляду, що постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.12.2013р. (залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 29.04.2004р.) по справі №8/167 задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря-Сервіс» до Відкритого акціонерного товариства «Миколаївгаз» та Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - стягнуто з ВАТ «Миколаївгаз» на користь ТОВ «Зоря-сервіс» борг у сумі 7512118,08грн., збитки від інфляції у сумі 1075317,75грн., судові витрати на оплату державного мита у сумі 1700грн. і на оплату ІТЗ судового процесу у сумі 118грн. (усього 8587435,83грн.). Дочірню компанію «Газ України» НАК «Нафтогаз України» від відповідальності звільнено.

На виконання вказаного постанови Одеського апеляційного господарського суду від 16.12.2003р. господарським судом Миколаївської області 26.12.2003р. було видано наказ про стягнення з ВАТ «Миколаївгаз» вищезазначених коштів.

Постановою державного виконавця Відділу ДВС Ленінського району управління юстиції міста Миколаєва (надалі Відділ ДВС) від 21.01.2004р. було відкрито відповідне виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду Миколаївської області від 26.12.2003р.

28.07.2004р. ТОВ «Зоря-Сервіс» (Стягувач) та ВАТ «Миколаївгаз» (Боржник) уклали мирову угоду, яка була затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 10.08.2004р. у справі №8/167, за умовами якої ВАТ «Миколаївгаз» (Боржник) зобовязався сплатити ТОВ «Зоря-сервіс» (Стягувач) 8587435,83грн. заборгованості у період: серпень 2004 року - липень 2011 року, при цьому, у період: серпень 2004 року - липень 2006 року по 71560,00грн. щомісячно, у період: серпень 2006 року - червень 2011 року по 114500,00грн. щомісячно, і 114495,85грн. у липні 2011 року.

В подальшому сторонами було укладено додаткові угоди до мирової угоди, затверджені судом, а саме:

- №1 від 01.08.2006р. (затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 23.08.2006р.);

- №2 від 03.01.2007р. (затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 20.02.2007р.);

- №3 від 30.03.2007р. (затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 18.04.2007р.);

- №4 від 05.07.2007р. (затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007р.).

Умовами Додаткової угоди №4 від 05.07.2007р., сторони узгодили нові строки та суми чергових платежів, зокрема, ВАТ «Миколаївгаз» зобовязалось сплачувати заборгованість у період: серпень 2004р. - грудень 2011р., при цьому, у період: серпень 2004р. - вересень 2007р. по 71560,00 грн. щомісячно, у період: жовтень 2007р. - листопад 2011р. по 114500,00 грн. щомісячно і 143155,8 грн. у грудні 2011р.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з вересня 2007 року, ВАТ «Миколаївгаз» (наразі ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» припинило виконувати грошові зобовязання, визначені додатковою угодою №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди.

У звязку з несплатою відповідачем коштів на виконання умов вищезазначеної мирової угоди, ТОВ «Зоря-сервіс» звернулось до Відділу ДВС із заявою №141 від 05.03.2008р. про відкриття виконавчого провадження на виконання ухвали господарського суду від 19.07.2007р. про затвердження додаткової угоди №4 до мирової угоди від 28.07.2004р.

Постановою державного виконавця Відділу ДВС Ленінського району управління юстиції міста Миколаєва від 11.03.2008р. було відкрито виконавче провадження, а 25.03.2008р. виконавче провадження по зазначеній справі було зупинено, через внесення Відповідача (Боржника) до Реєстру підприємств ПЕК, які беруть учать у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Постановою від 25.03.2008р. виконавче провадження було зупинено на підставі п. 15 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про виконавче провадження»

28.11.2008р. виконавче провадження було передано з Ленінського Відділу ДВС до Підрозділу примусового виконання рішень Відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області, який постановою від 16.12.2008р. прийняв його до свого провадження за номером ВП №10706927.

Постановами Відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області від 01.03.2013р. було: 1) поновлено виконавче провадження з примусового виконання ухвали суду від 19.09.2007р. у справі №8/167; змінено назву сторони виконавчого провадження боржника з ВАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз на ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз»; та зупинено виконавче провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 37 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження (у звязку з порушенням відносно боржника провадження у справі про банкрутство №915/22/2013).

В подальшому у звязку з припиненням провадження у справі про банкрутство ПАТ «Миколаївгаз», постановою від 31.03.2014р. виконавче провадження було поновлено.

18.04.2014р. ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» звернулось до господарського суду Миколаївської області із скаргою про визнання неправомірною постанови про поновлення виконавчого провадження, за результатами розгляду якої ухвалою господарського суду Миколаївської області від 01.07.2014р. у справі №8/167, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 09.09.2014р., вказану скаргу було задоволено.

Як вбачається зі змісту ухвали господарського суду Миколаївської області від 01.07.2014р. у справі № 8/167, судом під час розгляду вищезазначеної скарги встановлено, що ухвала цього ж господарського суду від 19.07.2007р. про затвердження додаткової угоди №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди від 28.07.2004р., в порушення вимог ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження» не містить строку предявлення її до виконання, а отже, не є підставою для відкриття виконавчого провадження.

Постановою начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Миколаївській області 22.10.2014р., скасовано, зокрема, постанову від 11.03.2008р. про відкриття виконавчого провадження ВП №10706927 та всі винесені постанови державного виконавця в цьому виконавчому провадженні.

Постановою головного державного виконавця Відділу ПВР управління ДВС ГУЮ у Миколаївській області від 24.10.2014р. №10706927 на підставі п.2 ч.1 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження» відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007р. про затвердження додаткової угоди №4 до мирової угоди у справі № 8/167; ухвалу повернуто.

Постанова від 24.10.2014р. у виконавчому провадженні №10706927 є чинною, у встановленому порядку не оскаржувалась та не скасовувалась; постанова є доказом отримання ТОВ «Зоря-сервіс» відмови у відкритті виконавчого провадження на всю суму боргу, яка підлягала стягненню за мировою угодою, в тому числі на спірну суму, яка була заявлена до стягнення в межах даної справи.

18.12.2014р. ТОВ «Зоря-Сервіс» звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до ПАТ «Миколаївгаз» про стягнення за мировою угодою від 28.07.2004р. та додатковою угодою №4 до неї частини заборгованості на суму 100000грн., за період: липень 2007р. - серпень 2007р. та частку боргу за вересень 2007р.; рішенням господарського суду Миколаївської області від 18.02.2015р. у справі №915/2140/14 (залишеним без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 23.04.2015р. та Вищого господарського суду України 16.07.2015р.) позов ТОВ «Зоря-сервіс» задоволено повністю.

04.03.2016р. ТОВ «Зоря-Сервіс» звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» про стягнення іншої частини боргу на суму 700000,00грн., з яких: 57186,45 грн. залишок заборгованості за вересень 2007 року, 114500,00грн. борг щомісяця за жовтень 2007 року - лютий 2008 року та 70313,55 грн. частка боргу за березень 2008 року, який рішенням господарського суду від 05.10.2015р. у справі № 915/1395/15 (залишеним без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 16.12.2015р. та Вищого господарського суду України 16.03.2016р.) задоволено повністю.

Звертаючись до суду з позовом по даній справі, ТОВ «Зоря-сервіс» зазначило, що ПАТ «Миколаївгаз» не виконано свої грошові зобовязання за мировою угодою в редакції додаткової угоди №4, щодо погашення заборгованості, починаючи з січня 2011 року, отже стягненню з відповідача підлягає 1325342,25 грн. боргу, з якого: 74686,45 грн. залишок заборгованості за грудень 2008 року (як різниця між сумою, затвердженою в додатковій угоді №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди від 28.07.2004р. в розмірі 145500грн. та сумою 39813,55 грн., яка була заявлена до стягнення у справі 915/206/16; 1259500грн. (по 114500 грн. щомісяця за період з січня 2009 року по листопад 2009 року включно згідно додаткової угоди №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди від 28.07.2004р.; 65813,55грн. частка боргу за грудень 2009 року (згідно додаткової угоди №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди від 28.07.2004р).

Місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог ТОВ «Зоря-Сервіс» з огляду наступного.

Умови укладеної між ТОВ «Зоря-сервіс» та ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» мирової угоди від 28.07.2004р. з додатковою угодою №4 є обовязковими до виконання сторонами, зокрема для ПАТ «Миколаївгаз» щодо погашення заборгованості.

У відповідності до розяснень, які містяться у п.7.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики застосування рішень, ухвал, постанов господарських судів України» ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством (статтею 86 ГПК та статтею 18 названого Закону) ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов'язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою. У випадках невиконання зобов'язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої господарським судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця на підставі статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду. Якщо ухвала про затвердження мирової угоди не відповідає вимогам, встановленим для виконавчих документів (стаття 18 Закону України "Про виконавче провадження"), і державним виконавцем з цих підстав буде відмовлено у відкритті виконавчого провадження, заінтересована сторона вправі звернутися до господарського суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, в разі задоволення якого господарським судом видається відповідний наказ.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст.ст.525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, задоволенню інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, платіжними дорученнями від 06.06.2016р. №1436, від 06.06.2016р. №1434, від 11.07.2016р. №1936, від 14.07.2016р. відповідач частково погасив заборгованість перед ТОВ «Зоря-Сервіс» на загальну суму 100000грн.

Отже враховуючи невиконання відповідачем у добровільному порядку умов укладеної між сторонами мирової угоди від 28.07.2004р. (в редакції додаткової угоди №4), місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ПАТ «Миколаївгаз» на користь ТОВ «Зоря-Сервіс» 1300000грн. та відмови у стягненні 100000грн., адже наявність та розмір заборгованості підтверджується матеріалами справи та не спростована відповідачем.

Скасовуючи рішення господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.05.2016р. по даній справі, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 14.07.2016р. зазначив, що застосовуючи ст.261 ЦК України у даній справі, позивач, з яким погодилися суди обох інстанцій, виходив з того, що відлік перебігу позовної давності розпочався від дати винесення державним виконавцем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження і безпосередньо, коли йому стало офіційно відомо про винесення такої постанови, а саме: з 27.10.14. Проте, у супереч вимог ч.5, вказаної статті ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Наразі, від дати спливу строку виконання зобов'язання за мировою угодою, залежить момент відліку строку позовної давності. Проте, судами цей довід боржника не прийнятий до уваги, через що фактично не встановлений момент, з якого позивачу стало відомого про порушення його права. А вимоги зазначеної статті передбачають презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав і доведення терміну, з якого їй стало (могло стати) відомо про порушення її права. При цьому, суди обох інстанцій не звернули уваги на те, що за умовами мирової угоди, викладеної до неї у редакції додаткової угоди №4, щодо погашення заборгованості, на суму 1400000грн., передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами, а саме: 74686,45 грн. залишок заборгованості за грудень 2008 року, визначений як різниця між узгодженою у додатковій угоді №4 до мирової угоди сумою 114500грн., яка підлягала сплаті протягом грудня 2008 року, та сумою 39813,55грн., яка заявлена до стягнення у іншій господарській справі №915/206/16; 1259500грн. заборгованість за період січень-листопад 2009 року; 65813,55грн. частка боргу за грудень 2009 року, за невиконання обов'язку по сплаті за які встановлена самостійна відповідальність. Отже, у разі неналежного виконання зазначених зобов'язань, позовна давність за вказаними вимогами про виконання мирової угоди, викладеної у редакції додаткової угоди №4, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. А тому висновки, покладені в основу оскаржуваних судових рішень, є передчасними і як такі, що не ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні обставин справи й відповідних доказів у ній.

На виконання вказівок, наведених у вищезазначеній постанові суду касаційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Спірна заборгованість в сумі 1400000грн. (у складі загальної суми боргу 8587435,83 грн.) була стягнута з відповідача постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.12.2003р. у справі №8/167.

На виконання постанови був виданий наказ, який був предявлений до примусового виконання до органів державної виконавчої служби та на стадії примусового виконання рішення згідно з приписами ст. 121 ГПК України між боржником та стягувачем була укладена мирова угода, яка була затверджена ухвалою суду від 10.08.2004р. В подальшому, до вказаної мирової угоди вносились зміни в частині зміни строків та сум добровільного погашення боргу боржником, які були затверджені відповідними ухвалами суду. Вказані ухвали в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувались та є чинними.

Наразі між ТОВ «Зоря-Сервіс» та ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» склалися правовідносини з приводу невиконання у добровільному порядку умов мирової угоди, укладеної на стадії примусового виконання рішення суду в порядку ст.121 ГПК України, а не мирової угоди, укладеної сторонами в порядку ст. 78 ГПК України на стадії розгляду господарським судом спору про стягнення боргу.

Відповідно до розяснень, які містяться у п.3.19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» одним із способів вирішення господарського спору є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмета позову (частини перша і третя статті 78 ГПК). Мирова угода підписується особами, уповноваженими представляти сторони в господарському суді (стаття 28 ГПК). Треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, користуються усіма правами позивача (частина третя статті 26 ГПК) і, отже, вправі укладати мирові угоди на загальних підставах. Мирова угода може бути укладена і стосовно певної частини позовних вимог. Умови мирової угоди мають бути викладені чітко й недвозначно з тим, щоб не виникало неясності і спорів з приводу її змісту під час виконання. Суддя має роз'яснити сторонам процесуальні наслідки припинення провадження зі справи, зазначивши про це в ухвалі. В ухвалі про затвердження мирової угоди у резолютивній частині докладно й чітко викладаються її умови і зазначається про припинення провадження у справі (пункт 7 частини першої статті 80 ГПК), а також вирішуються питання, пов'язані з судовими витратами у справі. Затвердження судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження. Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін. Умови мирової угоди повинні безпосередньо стосуватися предмета позову, що виключає зазначення в ній дій, коштів чи майна, які не відносяться до цього предмета. У зв'язку з цим, зокрема, не можуть включатися до мирової угоди умови щодо застосування неустойки (штрафу, пені) за невиконання її умов. Наказ господарського суду про примусове виконання мирової угоди не може бути видано, оскільки провадження зі справи припинено. У разі ж ухилення однієї зі сторін від виконання мирової угоди після закінчення строку (настання терміну) виконання нею своїх обов'язків за цією угодою: - якщо ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди відповідає вимогам статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", то вона є виконавчим документом у розумінні пункту 2 частини другої статті 17 названого Закону і підлягає виконанню державною виконавчою службою; тому за наявності зазначеної умови позовна заява про спонукання до виконання мирової угоди не підлягає розгляду в господарських судах; - якщо ж ухвала суду про затвердження мирової угоди не містить усіх даних, зазначених у статті 18 названого Закону, то така ухвала не має статусу виконавчого документа, і інша сторона у справі не позбавлена права звернутися з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, у випадку задоволення якого господарський суд видає наказ. Відповідний позов може мати як майновий, так і немайновий характер у залежності від змісту умов мирової угоди.

Разом з цим, у п.7.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» суд касаційної інстанції надав наступні розяснення: у випадках невиконання зобов'язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої господарським судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця на підставі статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду. Якщо виконавче провадження стосовно судового рішення відкрито, сторони відповідно до частини третьої статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" мають право укласти мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується судом. Заява про затвердження такої мирової угоди розглядається в судовому засіданні за правилами частини першої статті 121 ГПК. Якщо ухвала про затвердження мирової угоди не відповідає вимогам, встановленим для виконавчих документів (стаття 18 Закону України "Про виконавче провадження"), і державним виконавцем з цих підстав буде відмовлено у відкритті виконавчого провадження, заінтересована сторона вправі звернутися до господарського суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, в разі задоволення якого господарським судом видається відповідний наказ.

Таким чином, Вищий господарський суд України підтримується правової позиції, за якою право звернення до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди повязується саме із встановленням за процедурою, визначеною законодавством, обставини неможливості стягнення заборгованості в примусовому порядку згідно із нормами ЗУ «Про виконавче провадження».

Така обставина за розясненнями Вищого господарського суду України вважається такою, що існує, якщо державним виконавцем відмовлено у відкритті виконавчого провадження за ухвалою господарського суду з підстав її невідповідності вимогам, встановленим ЗУ «Про виконавче провадження».

В даній справі така обставина виникла 24.10.2014р., дати прийняття постанови головного державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження, про що позивач дізнався 27.10.2014р.

Зважаючи на той факт, що мирова угода по справі №8/167 була затверджена судом саме в порядку ст. 121 ГПК України на стадії примусового виконання рішення суду, в даному випадку необхідно керуватись саме розясненнями, які містяться у постанові Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р., яка передбачає наявність сукупності двох обставин для виникнення у стягувача права на звернення до суду з позовом про спонукання до виконання умов мирової угоди.

Стягувач ТОВ «Зоря-Сервіс», хоча і знав про невиконання ПАТ Миколаївгаз умов мирової угоди з вересня 2007 року, але про порушення свого права дізнався лише після відмови державного виконавця у відкритті виконавчого провадження (до складу якого увійшла спірна сума) та повернення оригіналів ухвали у справі №8/167 згідно супровідного листа №02.1-24/6210 від 24.10.2014р., які отримані стягувачем 27.10.2014р.

Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 23.09.2015р. у справі №6-274цс15 (про необовязковість попереднього отримання відмови державного виконавця у відкритті виконавчого провадження для звернення до суду з позовом про спонукання до виконання умов мирової угоди), оскільки така правова позиція Верховного Суду України стосується обставин невиконання мирової угоди, укладеної з метою добровільного врегулювання спору, та не стосується мирової угоди, укладеної на стадії примусового виконання рішення.

Отже, в даному випадку, відлік строку позовної давності починається, з урахуванням приписів п.7.9 постанови Пленуму ВГСУ від 17.10.2012р. №9, з дати обізнаності позивача про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали суду у справі № 8/167 стягнення в примусовому порядку залишку боргу в сумі 6025342,25грн., а саме, з 28.10.2014р. (наступного дня після 27.10.2014р.), а не з 24.10.2014р., як помилково встановив суд першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що правові підстави для застосування приписів ч.5 ст.261 ЦК України та обчислення строку позовної давності окремо по кожному платежу відсутні, оскільки стягувач внаслідок перебування ухвали на виконанні в органі ДВС майже 6 років отримав відмову у відкритті виконавчого провадження лише у жовтні 2014 року, а по-друге, державним виконавцем було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на всю суму боргу, яка підлягала сплаті за мировою угодою, в тому числі і на спірну суму 1400000грн.

Також Вищий господарський суд України в постанові від 14.07.2016р. зазначив, що господарським судом взагалі не досліджувалось наскільки впливає обчислення перебігу строку позовної давності у контексті спірних правовідносин у період внесення підприємства-боржника до Реєстру підприємств ПЕК, відповідно до якого на борги ПАТ Миколаївгаз накладено мораторій.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 28.11.2005 р. ВАТ «Миколаївгаз» було внесено до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу.

Відповідно до ч.1 ст.263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

Згідно із ч.3.7 ст.3 ЗУ «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» на строк участі підприємства паливно-енергетичного комплексу у процедурі погашення заборгованості підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо цього підприємства із стягнення заборгованості, яка виникла до 1 січня 2013 року, що підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв'язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, яка виникла до 1 січня 2011 року, і заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів Пенсійного фонду України.

Отже, зазначеною нормою заборонено вживати дії з примусового погашення заборгованості, яка виникла до 1 січня 2013 року, що підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Закон України Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу не зупиняє дію інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення та виконання зобов'язань, тому його чинність сама по собі не може бути підставою для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про стягнення заборгованості та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

При цьому, норми вказаного Закону не містять положень щодо зупинення перебігу строку позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права та стягнення заборгованості.

Отже, включення підприємства-відповідача до Реєстру підприємств ПЕК не зупиняє перебігу строку позовної давності та не забороняє звернення до суду із позовами про стягнення наявної заборгованості та винесення судами відповідних рішень, а лише встановлює заборону з примусового погашення вже стягнутої в судовому порядку заборгованості, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

Як вбачається з КП «Діловодство спеціалізованого суду» відносно боржника ПАТ Миколаївгаз ухвалою суду від 04.01.2013р. було порушено справу №915/22/2013 про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою суду від 12.02.2014р. провадження у справі №915/22/2013 про банкрутство ПАТ «Миколаївгаз» було припинено, мораторій на задоволення вимог кредиторів скасовано.

Згідно з приписами ч.ч. 1-3 ст.19 ЗУ Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Отже, нормами вказаного Закону передбачено зупинення перебігу строку позовної давності на період дії мораторію, тому фактично на період з 04.01.2013р. по 12.02.2014р. перебіг позовної давності за всіма зобовязаннями ПАТ «Миколаївгаз», що виникли до порушення справи про банкрутство був зупинений.

Судом першої інстанції, виходячи із вищенаведеного, вірно встановлено, що строк позовної давності позивачем не пропущено, проте помилково визначено дату початку перебігу позовної давності як 24.10.2014р., що не вплинуло на правильність рішення по суті.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем, субєктивне право якого (на звернення до суду з позовом про спонукання до виконання умов мирової угоди, укладеної в порядку ст. 121 ГПК України) порушене відповідачем у спірних відносинах, не пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовом про стягнення частини боргу за мировою угодою, укладеною за приписами ст.121 ГПК України та затвердженою ухвалою суду від 10.08.2004р. у справі №8/167 (зі змінами та доповненнями, в тому числі невідємною частиною якої є і ухвала суду від 19.07.2007р. у справі №8/167), господарський суд Миколаївської області дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для застосування приписів ст. 267 ЦК України за заявою відповідача.

Також суд апеляційної інстанції погоджується із мотивами суду першої інстанції в частині надання відповідачу розстрочки виконання рішення, наведеними в оскаржуваному рішенні, як такими, що випливають із врахування інтересів обох сторін, та, як наслідок, правомірністю надання судом розстрочки виконання рішення на чотири місяці.

Про підставність надання розстрочки виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 01.03.2017р. наразі свідчить також і фактичне часткове виконання рішення суду відповідачем (яке не набрало законної сили та оскаржується останнім в апеляційному порядку), а саме - сплата 660500грн. (банківські виписки за 10.03.2017р. та 10.04.2017р.) та 330250грн. (банківська виписка від 03.05.2017р.).

Майже усі доводи апеляційної скарги ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» зводяться до стверджень про те, що ТОВ «Зоря-Сервіс» пропущений строк звернення до суду з позовом по даній справі та необхідно відмовити у позові з цих підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що перебіг строку по даній справи розпочався з 28.10.2014р., після винесення державним виконавцем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження 24.10.2014р. та її отримання позивачем, а отже доводи апеляційної скарги ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» не свідчать про неправильність висновків місцевого господарського суду та підставою для скасування рішення слугувати не спроможні як окремо, так і у своїй сукупності.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення господарського суду Миколаївської області від 01.03.2017р. відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства, відтак - залишається без змін.

Керуючись ст.ст.99,101-103, 105 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 01.03.2017р. у справі №915/229/16 залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписаний 23.05.2017р.

Головуючий суддя Мишкіна М.А.

Суддя Будішевська Л.О.

Суддя Таран С.В.