номер провадження справи 35/42/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2017 Справа № 908/490/17

Суддя господарського суду Запорізької області Топчій О.А.

при секретарі Осоцькому Д.І.

За участю представників сторін:

Від позивача ОСОБА_1, довіреність № 7 від 10.01.2017 р., ОСОБА_2, довіреність № 108 від 12.04.2017 р.

Від відповідача ОСОБА_3, довіреність № 18-95 від 26.12.2016р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Приватного підприємства «Вагова компанія «МІКА», м. Дніпропетровськ

до Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів», м. Запоріжжя

про стягнення в сумі 80027,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

13.03.2017р. до господарського суду Запорізької області звернулось Приватне підприємство «Вагова компанія «МІКА» до Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» про стягнення заборгованості в сумі 94 127,74 грн.

Позивач, обґрунтовуючи свій позов, посилається на те, що 28.09.2010р. між Приватним підприємством «Вагова компанія «МІКА» (Підрядник) та Приватним акціонерним товариством «Запорізький завод Феросплавів» (Замовник) було укладено Договір № 1716/10/1039 на створення і передачу системи зважування в розливних прогонах цехів № 1-4 ПАТ «ЗЗФ» на суму 889998,00 грн., вартість самого обладнання складала 255650,00 грн.

18.12.2010р. Приватним підприємством «Вагова компанія «МІКА» було виготовлено ваги кранові «Єрмак ВК1ркт-20» у кількості 5 шт., проведена їх атестація та отримано від ДП «Дніпростандартметрологія» Свідоцтво «Про атестацію ваг кранових «ЕрМак ВК1ркт».

Відповідно до п. 2 Графіку поставки, 01.03.2011р. ПП «Вагова компанія «МІКА» відвантажило обладнання та здало його на відповідальне зберігання ВУКСІ на ПАТ «ЗЗФ», що підтверджується «Актом на відповідальне зберігання».

21.07.2011р. з відповідального зберігання ПуАТ «Запорізький завод феросплавів» прийняло по Акту приймання обладнання систем ваговимірювального розливного прольоту цеху №1 обладнання.

01.09.2011р. Приватним підприємством «Вагова компанія «МІКА» було виставлено рахунок № РН-211 за передане обладнання не в повному розмірі, а лише на суму 199450,00 грн., замість 255650,00 грн.

На підставі акту прийому обладнання системи ваговимірювального розливного прольоту цеху № 1 від 21.07.2011р., виставленого ПП «ВК «МІКА» рахунку № РН-211 за 4 комплекти ваг та згідно з рішенням колегії Запорізького господарського суду від 16.11.2015р., яке було залишене без змін Донецьким апеляційним господарським судом від 15.03.2016р. та Вищим господарським судом України від 26.07.2016р., Публічним акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» були сплачені грошові кошти за 4 комплекти ваг, наказу на суму 199450,00 грн. без урахування ПДВ.

ПуАТ «Запорізький завод феросплавів» не в повному обсязі відшкодувало витрати ПП «ВК «МІКА», згідно з умовами Договору № 1716/10/1039, акту прийому обладнання системи ваговирювання розливного прольоту цеху № 1 від 21.07.2011р. та рахунку № РН-211, оскільки у вказаний рахунок не ввійшло наступне обладнання: Електронно-тензометричні кранові ваги «Єрмак ВК 1ркт-20 (1 шт) на суму 42100,00 грн. та сервер у складі: - індустріальний компютер (ОС, MC Offikt, прикладне ПЗ) та джерело безперервного живлення (1 комплект) на суму 14100,00 грн.

З урахуванням викладеного, у Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» перед Приватним підприємством «Вагова компанія «МІКА» є заборгованість у розмірі 56200,00 грн., та з урахуванням ПДВ 20% - 11240,00 грн., заборгованість складає 67440,00 грн.

Також, у позовній заяві позивач зазначає, що внаслідок затяжного судового процесу, який виник з вини ПуАТ «Запорізький завод феросплавів», ПП «Вагова компанія «МІКА» зазнало матеріальних збитків, повязаних із забезпеченням судового процесу, сума витрат яких на відрядження у судові засідання склала 12587,74 грн. З урахуванням викладеного, загальна заборгованість ПуАТ «Запорізький завод феросплавів» перед ПП «Вагова компанія «МІКА» складає 94127,74 грн.

19.09.2016р. позивач звертався з претензією до відповідача про сплату вказаної заборгованості, однак зазначена претензія залишилась останнім без відповіді, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

13.03.2017 року автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Топчій О.А.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 14.03.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі № 908/490/17, присвоєно справі номер провадження 35/42/17 та призначено розгляд справи на 29.03.2017р. об 11 год. 30 хв.

28.03.2017р. від представника Приватного підприємства «Вагова компанія «МІКА» на адресу суду надійшло письмове клопотання № 96 від 24.03.2017р. про відкладення розгляду справи у звязку з необхідністю бути присутнім 29.03.2017р. о 12 год. 00 хв. у судовому засіданні Дніпропетровського апеляційного господарського суду. В підтвердження зазначеного представником позивача додана ухвала Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.02.2017р. по справі № 904/9775/16.

29.03.2017р. від Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» через канцелярію суду надійшов письмовий відзив № 18-01 від 28.03.2017р. на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначає, що Приватне підприємством «Вагова компанія «МІКА» у позовній заяві вказує про загальну вартість переданого обладнання у сумі 56200,00 грн. без ПДВ, та 67440,00 грн. з урахуванням ПДВ відповідно. Однак, у розрахунку суми позовних вимог позивач двічі нараховує вартість серверу у складі: - індустріальний компютер (ОС, MC Offikt, прикладне ПЗ) та джерело безперервного живлення (1 комплект) на суму 14100,00 грн. Також, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що регулювання бухгалтерського обліку службових відряджень вказано в Положенні (стандарту) бухгалтерського обліку 16 (Р(с)БУ 16), затвердженого Міністерством фінансів України № 318 від 31.12.1999р., а також Наказом Міністерства фінансів України № 291 від 30.11.1999р. «Інструкція про застосування плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталів, зобовязань і господарських операцій підприємств і організацій». Відповідно до п. 18 П(с)БУ 16, витрати НП врегулювання спорів в судових органах відносяться до адміністративних витрат. У відповідності до Інструкції, на рахунку 92 «Адміністративні витрати» відображаються загальногосподарські витрати, повязані управлінням та обслуговуванням підприємства. До загальногосподарських витрат, зокрема, відносяться витрати на службові відрядження.

Також, представник відповідача до відзиву на позовну заяву надав заяву про застосування строків позовної давності в якій зазначає, що 21.07.2011р. ПП «Вагова компанія «МІКА» передало, а ПуАТ «Запорізький завод феросплавів» прийняло обладнання за Договором № 1716/10/1039 від 28.09.2010р.

01.09.2011р. виставлений рахунок № РН-211 на суму 199450,00 грн. замість 255650,00 грн. Пунктом 13.1. Договору встановлено, що вказаний Договір діє до 31.10.2011р.

Враховуючи, що відповідачем не було здійснено оплату цього товару у строки до 31.10.2011р., саме цей строк є строком, коли позивач дізнався про порушення свого права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особи довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням викладеного, представник відповідача зазначає, що позовні вимоги ПП «ВК «МІКА» до ПАТ «ЗФЗ» про стягнення вартості переданого товару, яке не увійшло до рахунку № РН-211 від 01.09.2011р. повинні були бути заявленими до суду в строк до 30.10.2014р.

У судове засідання 29.03.2017р. представник позивача не зявився.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав заперечення, які викладені у відзиві на позовну заяву а також просив суд застосувати строки позовної давності, в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заява Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» про застосування строків позовної давності буде розглянута судом під час розгляду справи.

Ухвалою суду від 29.03.2017 р. розгляд справи відкладено на 13.04.2017 р.

13.04.2017 р. від позивача через Відділ документального забезпечення господарського суду надійшло клопотання про зменшення позовних вимог, в звязку з невірним нарахуванням заявленої суми та стягнення з відповідача 80027,74 грн. вказане вище клопотання відповідало вимогам ст. 22 ГПК України та прийнято судом до розгляду, судом розглядаються зменшені позовні вимоги в розмірі 80027,74 грн.

Від відповідача 13.04.2017 р. надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, відповідно до яких зазначено, що п. 13.1 Договору стосується саме розділу 9 Договору, тобто обовязків позивача щодо усунення недоліків у виконаних роботах протягом 18 місяців з дня підписання акту здачі-приймання виконаних робіт. Щодо відсутності факту здійснення господарської операції за Договором відносно передачі 5-го комплекту вагів та серверу, відповідач зазначає, що видатковою накладною, підписаної чи не підписаної, що підтверджувала би передачу з боку позивача та прийняття з боку відповідача 5 комплекту вагів та серверу не існує. Так само і не існує виставленого рахунку за це обладнання.

В судовому засіданні 13.04.2017 р. оголошено перерву до 11.05.2017 р.

Представники позивача в судовому засіданні 11.05.2017 р. підтримали позовні вимоги, просили суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні 11.05.2017 р. заперечив проти задоволення позову, а також підтримав заяву про застосування строку позовної давності.

Справа розглянута за заявою представників сторін без застосування засобів технічної фіксації судового процесу.

В судовому засіданні 11.05.2017 р., на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, документи, надані сторонами додатково, судом встановлено наступне.

28.09.2010р. між Приватним підприємством «Вагова компанія «МІКА» (Підрядник) та Приватним акціонерним товариством «Запорізький завод Феросплавів» (Замовник) було укладено Договір підряду № 1716/10/1039 (Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору, Замовник поручає, а Підрядник приймає на себе виконання робіт по монтажу, налагодженню, пуско - налагодженні та поставці системи зважування в розливних прогонах цехів № № 1-4 ПАТ «ЗФЗ».

Обсяги робіт, вартість обладнання і матеріалів визначаються на підставі графіка виконання робіт, підписаного сторонами(Додаток № 1), який є невідємною частиною договору (п.1.2. договору № 1716/10/1039).

Відповідно до п. 2.1 Договору, вартість робіт за цим договором з урахуванням вартості матеріалів становить 889998,00 грн., в тому числі ПДВ 20%. Договірна ціна на обсяги робіт, вказані в тендерних умовах, є твердою і перегляду не підлягає протягом всього терміну дії Договору.

Терміни виконання робіт - 7 місяців після підписання цього договору поетапно згідно з графіком виконання робіт (Додаток № 1). Етапами виконання робіт вважати номер по порядку в графіку виконання робіт (п. 3.1 Договору).

Згідно п. 3.3 Договору строки виконання робіт можуть переглядатися за згодою сторін з підписанням двостороннього акта за наявності обставин непереборної сили; зупинки робіт не з вини підрядника.

18.12.2010р. Приватним підприємством «Вагова компанія «МІКА» було виготовлено ваги кранові «Єрмак ВК1ркт-20» у кількості 5 шт., проведена їх атестація та отримано від ДП «Дніпростандартметрологія» Свідоцтво «Про атестацію ваг кранових «ЕрМак ВК1ркт».

01.03.2011 р. позивач згідно п. 2 графіка поставки відвантажив обладнання та здав його на відповідальне зберігання в Управління капітального будівництва ПАТ «Запорізький завод феросплавів» на загальну суму 255650,00 грн., що підтверджується актом на відповідальне зберігання, копія якого міститься в матеріалах справи.

21.07.2011р. з відповідального зберігання ПуАТ «Запорізький завод феросплавів» прийняло по Акту приймання обладнання систем ваговимірювального розливного прольоту цеху №1 обладнання, копія даного акта міститься в матеріалах справи.

01.09.2011р. Приватним підприємством «Вагова компанія «МІКА» було виставлено рахунок № РН-211 за передане обладнання не в повному розмірі, а лише на суму 199450,00 грн., з врахуванням ПДВ в розмірі 239340,00 грн., про що свідчить видаткова накладна № РН-211 від 01.09.2011 р.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.11.2015р., яке було залишене без змін Донецьким апеляційним господарським судом від 15.03.2016р. та Вищим господарським судом України від 26.07.2016р., стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» на користь ПП «Вагова компанія «МІКА» грошові кошти за 4 комплекти ваг 239340,00 грн. основного боргу та штрафні санкції.

Позивач вказує на те, що ПуАТ «Запорізький завод феросплавів» не в повному обсязі відшкодувало витрати ПП «ВК «МІКА», згідно з умовами Договору, акту прийому обладнання системи ваговирювання розливного прольоту цеху № 1 від 21.07.2011р. та рахунку № РН-211, оскільки у вказаний рахунок не ввійшло наступне обладнання: Електронно-тензометричні кранові ваги «Єрмак ВК 1ркт-20 (1 шт) на суму 42100,00 грн. та сервер у складі: - індустріальний компютер (ОС, MC Offikt, прикладне ПЗ) та джерело безперервного живлення (1 комплект) на суму 14100,00 грн.

Позивач зазначає, що у Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» перед Приватним підприємством «Вагова компанія «МІКА» є заборгованість у розмірі 56200,00 грн., та з урахуванням ПДВ 20% - 11240,00 грн., заборгованість складає 67440,00 грн.

Позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію № 356 від 19.09.2016 р. разом з рахунком № 210 від 15.09.2016 р., відповідно до якої позивач зазначив, що у відповідача існує заборгованість в розмірі 67440,00 грн.

Матеріали справи не містять відповіді на вказану вище претензію.

Згідно зі ст. ст. 11, 509 ЦК України договір є однією із підстав виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається та судами у справі № 908/3475/14 встановлено, що за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір № 1716/10/1039 від 28.09.2010 р. є змішаним Договором і має ознаки Договору поставки (про це свідчить предмет Договору: п.1.1: «…і поставки системи зважування в розливних прогонах цехів №1-4 ПАТ «ЗФЗ»»; розділи: 2, 4, 6, 8 графіка поставки і виконання робіт, додаток № 1 до Договору № 1716/10/1039) та Договору підряду.

Статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Пунктом 13.1 Договору встановлено, що даний Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.10.2011 р., а в частині гарантійних зобовязань, до повного їх виконання.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що даний Договір припинив свою дію 31.10.2011 р.

Відповідно до п. 4.1 Договору оплата виконаних робіт за цим Договором здійснюється за фактом виконаних робіт кожного етапу, відповідно до графіка виробництва робіт протягом 20 календарних днів з дня надходження рахунку від підрядника, виставленого на підставі підписаного сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт. Одночасно з предявленням акта виконаних робіт, підрядник зобовязаний надати замовникові акт приймання-передачі обладнання.

Як зазначає сам позивач та вбачається з матеріалів справи, 01.09.2011 р. відповідачу був виставлений рахунок № РН-211, в який не було включено наступне обладнання: електронно-тензометричні кранові ваги «Єрмак ВК 1 ркт-20» - 1 од. На суму 42100,00 грн. та сервер у складі: індустрійний компютер та джерело безпреривного живлення 1 комплект на суму 14100,00 грн., а отже на вказане обладнання не було виставлено рахунку та не була передана видаткова накладна.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 вбачається, що підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України.

Вказана вище правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 21.04.11 № 9/252-10.

Таким чином, з викладеного вище вбачається, що обовязок по оплаті товару виникає у відповідача після отримання товару.

Належних доказів отримання товару на загальну суму 67440,00 грн. позивачем не надано.

В матеріалах справи міститься рахунок № 210 від 15.09.2016 р. про оплату 67440,00 грн. за наступне обладнання: електронно-тензометричні кранові ваги «Єрмак ВК 1 ркт-20» - 1 од. та сервер у складі: індустрійний компютер та джерело безпреривного живлення 1 комплект.

Однак, враховуючи п. 4.1 Договору та ст. 692 Цивільного кодексу України, оплата за спірне обладнання на підставі рахунка мала бути здійснена ще в 2011 р.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За приписами частин 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналогічна правова позиція викладена у «Висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України, за І півріччя 2016 року».

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Клопотання про відновлення строку позовної давності позивачем не надавалось.

Суд, розглянувши матеріали справи дійшов висновку про наявність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки виконання зобовязань відповідача за Договором мало бути здійснено ще в 2011 р.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 12587,74 грн. збитків, повязаних із забезпеченням судового процесу, яка складає суму витрат на відрядження, суд відмовляє в її задоволенні даної вимоги, в звязку з наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Підставою для відшкодування збитків відповідно до п. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України є порушення зобовязання встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 224 Цивільного кодексу України зазначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Виникнення у особи права на компенсацію збитків у результаті порушення її цивільного права передбачається і ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 225 Господарського кодексу України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного звязку між діями особи та збитками, які складають обєктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це обєктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобовязання було виконано боржником.

Обовязковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний звязок між неправомірними діями і збитками.

Виходячи з загальних положень права підставою для застосування заходів відповідальності, яким є стягнення збитків у розумінні ст. 611 Цивільного кодексу України та ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України, є склад правопорушення, який утворюється наступними елементами: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторона.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 Цивільного кодексу України. Відповідно до її положень майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, заявлена позивачем сума в розмірі 12587,74 грн. не є збитками в розумінні норм чинного законодавства України.

Крім того, суд зазначає, що сума в розмірі 12587,74 грн. не може бути прийнята судом, як витрати, повязані з розглядом справи, як то зазначено в ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивачем не надано належних доказів щодо витрат, повязаних саме за даною справою. А з наданого позивачем розрахунку вбачається, що витрати, повязані з забезпеченням судового процесу починаються з дати 30.10.2014 р. та закінчуються 25.07.2016 р., натомість як дану позовну заяву подано 13.03.2017 р. Таким чином, даний розрахунок не є належним доказом та не приймається судом до уваги.

Суд погоджується з позицією відповідача, що дані витрати в розмірі 12587,74 грн. є адміністративними витратами підприємства, повязані з службовим відрядження, однак вони не стосуються даної справи.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимоги про стягнення 12587,74 грн. збитків.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов відмовляє задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для подання апеляційної скарги з моменту оформлення та підписання повного тексту рішення.

Повне рішення оформлено і підписано 16.05.2017 р.

Суддя О.А. Топчій