ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

22 травня 2017 року Справа № 903/1309/14

Вищий господарський суд України у складі: суддя Палій В.В. - головуючий (доповідач), судді Львов Б.Ю. і Селіваненко В.П.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Волинської обласної ради, м. Луцьк,

на рішення господарського суду Львівської області від 13.07.2016

та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.03.2017

зі справи № 903/1309/14

за позовом Волинської обласної ради (далі - Рада), м. Луцьк,

до товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Гетьман" (далі - ТОВ "НВП "Гетьман"), м. Львів,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "ГАЛИЧИНА-ТАБАК", м. Івано-Франківськ,

про заборону використання герба Волинської області та спонукання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Рада звернулася до господарського суду Волинської області з позовом до ТОВ "НВП "Гетьман" про: заборону використання герба Волинської області для позначення алкогольної продукції при її виготовленні та реалізації; зобов'язання ТОВ "НВП "Гетьман" знищити наявні у нього етикетки для горілчаних виробів, на які неправомірно нанесено герб Волинської області.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.12.2015 у справі № 903/1309/14 рішення господарського суду Львівської області від 25.05.2015 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 20.08.2015 зі справи № 903/1309/14 скасовано; справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.07.2016 у справі № 903/1309/14, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07.03.2017 у задоволенні позову відмовлено.

21.03.2017 (згідно з реєстраційним штампом Львівського апеляційного господарського суду на касаційній скарзі) Рада звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою від 20.03.2017 б/н, у якій просить скасувати вищезазначені судові рішення попередніх інстанцій у справі № 903/1309/14 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність її повернення з огляду на те, що до скарги на порушення вимог частини четвертої статті 111 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не додано доказів сплати судового збору.

Так, у зв'язку з прийняттям Верховною Радою України Закону України від 22.05.2015 N 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору", який набрав чинності 01.09.2015, внесено суттєві зміни до Закону України "Про судовий збір" (далі - Закон № 3674), які полягають, зокрема у такому:

- у частині другій статті 4 Закону:

пункт 2, що регулює ставки судового збору за подання до господарського суду позовних заяв, інших заяв, скарг, видачу документів, викладено у новій редакції, якою визначено найменування документа та дії, за яку справляється судовий збір, і платника судового збору;

у підпунктах 4, 5, 6 пункту 2 змінено порядок обчислення ставок судового збору за подання апеляційних, касаційних скарг на рішення господарського суду та у справах про банкрутство, заяв про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами та заяв про перегляд судових рішень Верховним Судом України. Такі ставки визначаються на підставі ставок, що підлягали сплаті при поданні позовних заяв, інших заяв і скарг.

До касаційної скарги Ради додано квитанцію від 20.03.2017 № 0.0.729558445.1 про сплату судового збору за подання касаційної скарги у справі № 903/1309/14 в розмірі 1 920,00 грн.

Згідно з підпунктом 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону № 3674 у редакції, що діє з 01.09.2015, ставку судового збору за подання касаційної скарги на рішення господарського суду встановлено в розмірі 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

З позовом до суду Рада звернулася у грудні 2014 року, відповідно, сума судового збору, яка підлягала сплаті визначалася у відповідності до приписів Закону № 3674 в редакції, що діяла на момент подачі позову (25.12.2014).

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону № 3674 (в редакції, що діяла на момент подачі позову) ставку судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру встановлено: 1 розмір мінімальної заробітної плати (станом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду).

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" у 2014 році з 1 січня встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1 218,00 гривень.

Водночас, ставка судового збору за подання касаційної скарги на рішення суду визначається в розмірі 120 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Оскаржуючи в касаційному порядку рішення судів попередніх інстанцій зі справи, яка розглядалася за позовом, що містить дві вимоги немайнового характеру, Рада мала сплатити судовий збір з касаційної скарги у розмірі 120 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а саме 2 923,20 грн. ((1 218,00 грн. х 2) х 120% = 2 923,20 грн.), чого скаржником зроблено не було.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1113 ГПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо до скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 1113 ГПК України, Вищий господарський суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу на рішення господарського суду Львівської області від 13.07.2016 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.03.2017 зі справи № 903/1309/14 повернути Волинській обласній раді.

Суддя В. Палій

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко