ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2017 р.Справа № 916/337/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Головея В.М.,

суддів: Гладишевої Т.Я, Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання Селиверстова М.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2.(за довіреністю),

від відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення господарського суду Одеської області від 23.03.2017

у справі № 916/337/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 255 000,00 грн.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 17.05.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3, позивач) звернувся до господарського суду Одеської області із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4, відповідач) про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди у сумі 255 000,00 грн., витрат зі сплати судового збору у сумі 3 825,00 грн. та витрат на послуги адвоката у сумі 13 500,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідач з 2011 року по 21.11.2016 безпідставно і безоплатно використовувала для отримання прибутку належну ФОП ОСОБА_3 1/2 частини нежитлової будівлі (кав'ярні) загальною площею 42,5 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1, чим зчиняла останньому збитки у вигляді упущеної вигоди.

Рішенням господарського суду Одеського області від 23.03.2017 (суддя Демешин О.А.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки право на отримання відповідної компенсації за користування іншими власниками спільного майна та право на одержання доходів від використання майна в якості кав`ярні - не є тотожним із заподіяними збитками у вигляді неодержаного доходу від надання спільного нерухомого майна в оренду, оскільки відповідач по справі не одержував доходів, використовуючи майно під здачу його в оренду.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ФОП ОСОБА_3 звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, постановити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення господарського суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного господарського суду не надходив.

Відповідачка або її представник в судове засідання не з'явились та не скористалися своїм правом на участь в розгляді справи апеляційним судом, хоча повідомлялися належним чином про день, час і місце розгляду справи, що підтверджується штампом канцелярії на зворотній стороні ухвали про призначення справи до розгляду, відправленої її рекомендаційною кореспонденцією.

Зокрема, надіслана апеляційним судом ФОП ОСОБА_4 поштова кореспонденція разом з ухвалою суду повернута у зв'язку із закінченням терміну зберігання, проте, колегія суддів вважає, що відповідач повідомлений належним чином про день, час і місце розгляду справи з огляду на таке.

Так, у пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 №01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Крім того, у пункті 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році» від 02.06.2006 №01-8/1228 зазначено, що примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Крім того, як зазначено в абз. 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Представник позивача в судовому засіданні 17.05.2017 надав пояснення, якими підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити останню.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У позовній заяві ФОП ОСОБА_3 зазначає, що 25.12.2002 року Ізмаїльська міська рада прийняла рішення №176-ХХІУ «Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 10 (десять) років приватному підприємцю ОСОБА_3 по АДРЕСА_1». 16.05.2003 року позивач уклав нотаріально посвідчений договір оренди зазначеної земельної ділянки з Ізмаїльською міською радою. 18.08.2003 року позивач отримав в Інспекції ДАБК м. Ізмаїла дозвіл на виконання будівельних робіт №48 і здійснив будівництво об'єкта громадського харчування (кафе), який було прийнято в експлуатацію актом державної технічної експертизи від 16.12.2004, затверджений рішенням виконкому Ізмаїльської міської ради №135 від 27.01.2005. 04.03.2005 року рішенням виконкому Ізмаїльської міської ради №306 від 04.03.2005 позивачу було встановлено режим роботи об'єкта громадського харчування (кафе).

Проте, докази вищевказаних доводів позивача, в матеріалах справи відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що 05.03.2005 року позивач отримав свідоцтво №41 про право власності на збудовану ним нежитлову будівлю (кав'ярню) (а.с. 22).

Позивач зазначає, що на підставі договору дарування частини нежитлової будівлі від 19.04.2005 за реєстр. № 505 ФОП ОСОБА_5 набула право спільної часткової власності на 1/2 частини нежитлової будівлі (кав'ярні) загальною площею 85 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_5, 1/4 частини нежитлової будівлі (кав'ярні) успадкувала ОСОБА_6, свідоцтво про право на спадщину, за законом, серія та номер: 1-1225, виданий 19.10.2012, видавник: Ізмаїльська державна нотаріальна контора Одеської області і другу 1/4 частини нежитлової будівлі (кав'ярні) успадкувала ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину, за законом, серія та номер: 1-1225, виданий 19.10.2012, видавник: Ізмаїльська державна нотаріальна контора Одеської області (а.с. 25, 26).

З матеріалів справи вбачається, а саме з листа Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції від 18.11.2011 за № 16924/0/17.0, що ФОП ОСОБА_4 зареєстрована як підприємець виконкомом Ізмаїльської міської ради 07.04.2011 року та взята на облік Ізмаїльською ОДПІ від 08.04.2011 року. Розпорядженням № 36 від 12.10.2011 року Ізмаїльською міською радою погоджено розклад роботи кафе, ФОП ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1.

Ізмаїльською ОДПІ зареєстровано реєстратор розрахункових операцій в кафе за адресою АДРЕСА_1, та видано торговий патент на право здійснення торгівельної діяльності в сфері громадського харчування. За даними Ізмаїльської ОДПІ в Ізмаїльському міськрайонному центрі зайнятості зареєстровано трудові договори з 6-ю фізичними особами.

Регіональним управлінням ДААК в Одеській області видано ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями на вище зазначений господарський об'єкт.

ОСОБА_4 надано копію договору оренди від 27.09.2011 частини господарського об'єкту за адресою АДРЕСА_1 укладеному між гр. ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (а.с. 37).

Позивач вказує, що відповідач протиправно надавала вказаний договір оренди на протязі 2011-2016 років державним органам для погодження розкладу роботи кафе, реєстрації реєстратора розрахункових операцій в кафе, видачі торгового патенту на право здійснення торгівельної діяльності в сфері громадського харчування, реєстрації трудових договорів з 6-ю фізичними особами та видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та безпідставно, протиправно і безоплатно використовувала для отримання прибутку належну Позивачу 1/2 частини нежитлової будівлі (кав'ярні).

У позовній заяві ФОП ОСОБА_3 вимагає стягнути збитки з відповідача у вигляді упущеної вигоди за останні 3 роки, з жовтня 2013 року по жовтень 2016 року, які склали 225 000,00 грн., проте в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що з жовтня 2013 року по жовтень 2016 року ФОП ОСОБА_4 безпідставно і безоплатно використовувала для отримання прибутку належну позивачу ? частини нежитлової будівлі (кав'ярні) загальною площею 42,5 кв.м.

Приймаючи до уваги викладене, судова колегія вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, у зв'язку з наступним.

Нормами ст. 623 ЦК України та ст. 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарські зобов'язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (постанова Верховного Суду України від 18 травня 2016 у справі № 6-237цс16).

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ч. 4 ст. 623 ЦК України).

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Колегія суддів зазначає, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

При цьому, збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2014 року у справі № 5023/4983/12).

У відповідності до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_3 під час розгляду даної справи не було надано суду жодних належних доказів на підтвердження розміру заявлених до стягнення збитків.

Отже, судова колегія дійшла висновку, щодо недоведеності належними та допустимими доказами наявності у позивача збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 255 000,00 грн.. Крім цього, судова колегія встановила, відсутність протиправної поведінки відповідача та причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяними збитками, у зв'язку з чим, позов не підлягає задоволенню.

Правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, судове рішення ухвалюється суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що висновок господарського суду щодо відмови у задоволенні позовної заяви відповідає нормам матеріального та процесуального права, але за мотивами, викладеними в постанові.

Наведені скаржником у апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст.104 ГПК України правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 23.03.2017 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Головей В.М.

Судді: Гладишева Т.Я.

Савицький Я.Ф.