ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
17 травня 2017 року Справа № 904/404/15
Постановою Вищого господарського суду України від 17.05.2017 року колегією суддів у складі: Ткаченко Н.Г. (головуючий), Білошкап О.В., Катеринчук Л.Й. прийнято рішення про часткове задоволення касаційної скарги ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" - Кадирова В.В., скасування Постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 та ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2016 по справі №904/404/15 та направлення її на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.
Мною, Катеринчук Л.Й., при прийнятті зазначеної ухвали було висловлено окрему думку, суть якої полягає в такому:
Вважаю, що головною підставою скасування судових рішень у даній справі є порушення судами першої та апеляційної інстанції вимог статей 4-2 та 4-3 ГПК України, а зокрема, порушення рівності сторін перед законом і судом, порушення принципу диспозитивності (сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами), не створення судом учасникам провадження у справі про банкрутство необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Отже, зазначена вимога банку про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги стосувалася спору, який був первісним за своєю правовою природою та мав істотне значення в доказуванні скаржником фактичних обставин наявності у нього майнового права на спірні вимоги в порядку реституції. Вимога скаржником була заявлена у справі про банкрутство до моменту розгляду спірних грошових вимог у процедурі розпорядження майном.
Відтак, для забезпечення принципу рівності прав ПАТ "Дельта Банк", як учасника спору у справі про банкрутство, поряд з іншими кредиторами та боржником та принципу диспозитивності судового розгляду, оскільки вимога про визнання недійсним договору вже була заявлена скаржником, суду першої інстанції належало створити такі умови, які б дозволили встановити фактичні обставини справи щодо недійсності спірного правочину відповідно до заяви 04.10.2016 року, призначивши її до спільного розгляду з спірними вимогами кредитора на суму понад 375 млн. грн., або розглянути їх попередньо, відклавши розгляд спірних вимог. Така організація судового процесу відповідала б вимогам частини 3 статті 4-3 ГПК України.
Однак місцевий суд цього не зробив, призначивши, з порушенням процесуальних строків, до розгляду ухвалою суду від 17.10.2016 року, заяву скаржника від 04.10.2016 року (надійшла в суд 06.10.2016 року) в судовому засіданні на 01.11.2016 року, з подальшим відкладенням на іншу дату, вивівши тим самим, первісні за своєю правовою природою, спірні вимоги кредитора про визнання недійсним договору поза межі розгляду процедури розпорядження майном, у ліквідаційну процедуру, яка введена Постановою суду від 21.01.2016 року (том 13, а.с. 68). А апеляційний суд погодився з такими діями суду першої інстанції та залишив в силу ухвалу про відмову у визнанні спірних вимог кредитора на суму понад 375 млн. грн.
Внаслідок такої організації процесу у справі про банкрутство, на мою думку, судом першої інстанції було допущено істотне порушення балансу інтересів кредитора та боржника у справі про банкрутство (статті 7 Закону) та виведення спірних вимог ПАТ "Дельта Банк", в порушення статті 23 Закону про банкрутство, поза межі процедури розпорядження майном у ліквідаційну процедуру, що позбавило скаржника, як потенційного кредитора з істотною кількістю голосів, можливості голосування при прийнятті рішень, як при введенні ліквідаційної процедури, так в ході здійснення такої процедури.
Відповідно до статей 8, 129 Конституції України, суддя при здійснення правосуддя керується верховенством права; норми Конституції є нормами прямої дії. Рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 року розтлумачено статтю 8 Конституції України про визнання і дію принципу верховенства права як панування права в суспільстві, яке вимагає від держави втілення його у законотворчій та правозастосовчій діяльності.
Отже, здійснюючи правозастосовчу діяльність, суди зобов'язані так організувати провадження у справі про банкрутство та розгляд спірних вимог у ній, щоб сам хід провадження не допускав порушення принципів рівності сторін, диспозитивності, створював умови учасникам процесу для встановлення фактичних обставин (статті 4-2, 4-3 ГПК України), незалежно від того, що ця процедура прямо не передбачена законом про банкрутство.
Панування права у правозастосовчій діяльності суду, як складова частина верховенства права, та конституційний обов'язок суду керуватися верховенством права, зобов'язує суди першої та апеляційної інстанцій саме до такої організації провадження у справі про банкрутство.
В рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (Рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" від 26.10.1984 року та рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" від 28.10.1998 року). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (Справа "Хамідов проти Росії").
Відтак, рішення судів, прийняті з порушенням основоположних принципів процесуального розгляду справ, не можуть вважатися такими, що відповідають вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.
З огляду на зазначене, ухвалу місцевого господарського суду та постанову апеляційного суду, на мою думку, слід скасувати саме у зв'язку з порушенням зазначених принципів верховенства права та господарського судочинства у даній справі судами.
Зазначаю про те, що не погоджуюсь з висновками мотивувальної частини постанови ВГСУ від 17.05.2017 року, про таке: "не може бути прийнято Вищим господарським судом України до уваги посилання ПАТ "Дельта Банк" про звернення до господарського суду Дніпропетровської області про визнання спірного Договору відступлення права вимоги від 15.08.2014 року недійсними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, на момент винесення оскаржуваних судових рішень, зазначена заява розглянута судом не була, не було прийнято судового рішення та яке б набрало законної сили про визнання такого договору недійсним, за наявності підстав і у передбачений законом спосіб, можуть слугувати підставою для звернення із заявою про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами", що суперечать статтям 8, 129 Конституції України, статтям 4-2, 4-3 ГПК України, вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про обов'язок держави Україна забезпечити справедливий і публічний розгляд справ у судах упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Вважаю, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій не забезпечили скаржнику справедливого розгляду його справи безстороннім судом, оскільки такою організацією провадження у справі про банкрутство з виведенням розгляду заяви скаржника поза межі процедури розпорядження майном у ліквідаційну процедуру, суди очевидно порушили принцип справедливого розгляду та порушили вимоги щодо безсторонності розгляду справи.
З огляду на зазначене, вважаю правильним скасування судових рішень про розгляд спірних вимог ПАТ "Дельта Банк" про відмову у визнанні таких вимог на суму 375 023 111, 89 грн. з направленням справи на новий розгляд в частині розгляду цих вимог до господарського суду Дніпропетровської області в іншому складі суду та не погоджуюсь з наведеними висновками мотивувальної частини постанови з підстав, зазначених мною в Окремій думці.
Суддя Вищого господарського
суду України Катеринчук Л.Й.