КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2017 р. Справа№ 911/128/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Жук Г.А.

за участі секретаря судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Коцупатрий О.М. довіреність № 75 від 18.04.17

від відповідача: Пархомчук Р.І. довіреність № б/н від 23.01.17

вільний слухач: ОСОБА_4 паспорт НОМЕР_1 від 04.06.1996

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватно-орендної агрофірми "Україна"

на рішення Господарського суду Київської області від 21 березня 2017 року

у справі № 911/128/17 (суддя Щоткіна О.В.)

за позовом Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України"

до Приватно-орендної агрофірми "Україна"

про визнання недійсної заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, -

ВСТАНОВИВ:

Державне сільськогосподарське підприємство "Головний селекційний центр України" звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою про визнання недійсної заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 4-9).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна заява від 04.11.2016 не містить всіх обов'язкових умов, встановлених ст. 601 ЦК України, для вчинення дій щодо зарахування зустрічних вимог. Крім того, в частині зобов'язань позивача перед відповідачем, які включені до заяви, сплив строк позовної давності, що за ст. 602 ЦК України виключає зарахування таких вимог, а тому з огляду на приписи ст.ст. 215 та 203 ЦК України заява підлягає визнанню недійсною.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21 березня 2017 року у справі № 911/128/17 позов задоволено повністю, визнано недійсною заяву Приватно-орендної агрофірми "Україна" про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 р., стягнуто з відповідача на користь позивача 1 378, 00 грн. судового збору (а.с.196-200).

07 квітня 2017 року Приватно-орендна агрофірма "Україна" звернулась з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Київської області від 21 березня 2017 року у справі №911/128/17, в якій просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволення позовних вимог відмовити повністю.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2017 року апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми "Україна" на рішення Господарського суду Київської області від 21 березня 2017 року у справі №911/128/17 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Жук Г.А.

14 квітня 2017 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми "Україна" на рішення Господарського суду Київської області від 21 березня 2017 року у справі №911/128/17 прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Жук Г.А. справу призначено до розгляду на 17 травня 2017 року.

У судовому засіданні на 17 травня 2017 року представник позивача заявив клопотання про залишення апеляційної скарги відповідача без розгляду (а.с. 229).

Представник відповідача в судовому засіданні на 17 травня 2017 року проти задоволення вказаного клопотання заперечував.

У судовому засіданні на 17 травня 2017 року колегією суддів оголошено перерву на 15 хвилин, після якої продовжено розгляд справи.

Розглянувши клопотання Приватно-орендної агрофірми "Україна" про залишення апеляційної скарги Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" без розгляду колегія суддів зазначає наступне.

У вказаному клопотанні позивач посилається на те, що спір у даній справі має майновий характер, а відповідно апелянт звертаючись з апеляційною скаргою мав сплатити судовий збір виходячи зі ставок, що існують щодо вимог майнового характеру помножених на 110% та відповідно з огляду на те, що апелянтом сплачено судовий збір за ставкою немайнового характеру, вказану апеляційну скаргу треба залишити без розгляду.

У абз. 2 п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VIГПК України" зазначено: "що ж до позовних заяв немайнового характеру, то до них відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Подання до господарського суду таких заяв оплачується судовим збором згідно з підпунктом 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону."

При цьому, у п. 2.2.2. зазначеної постанови пленуму зазначено: "Якщо позовну заяву про визнання договору (правочину) недійсним подано без вимоги застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України чи частиною другою статті 208 ГК України, судовий збір сплачується за ставками, передбаченими для позовних заяв немайнового характеру.".

Отже, оскільки предметом спору у даній справі є визнання недійсним одностороннього правочину без застосування наслідків його недійсності, вказані вимоги слід кваліфікувати як немайнові.

Підпунктом 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання позовної немайнового характеру підлягає сплаті розмір однієї мінімальної заробітної плати.

Отже станом на момент подання позову (28.12.2016 р.) (а.с. 58) розмір судового збору складав 1378 грн.

Оскаржуваним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача у відповідності зі ст. 49 ГПК України судовий збір у сумі 1378 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання апеляційної скарги на рішення суду підлягали сплаті 110 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Отже, оскільки апелянтом сплачено судовий збір у сумі 1515,8 грн. (а.с. 213), що відповідає встановленому законом розміру (1378х110%=1515,8), колегія суддів приходить до висновку про те, що клопотання позивача про залишення без розгляду апеляційної скарги відповідача - задоволенню не підлягає.

Також у судовому засіданні 17 травня 2017 року представник Приватно-орендної агрофірми "Україна" надав пояснення, в яких підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволення позову відмовити повністю.

Представник Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" в судовому засіданні на 17 травня 2017 року надав пояснення, в яких заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно з частиною першою статті 99 ГПК в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Приватно-орендна агрофірма "Україна" (далі - відповідач, ПОА"Україна") звернулась до Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" (далі - позивач, ДСП "ГСЦУ") з вимогою № 0006 від 03.02.2016 р., у якій зазначила, що нею було переховано кошти на банківський рахунок позивача згідно умов договору від 05.04.2016 р. на підставі: рахунку № 152 від 28.04.2010 на суму 26 181,74 грн.; рахунку № 155 від 05.05.2010 на суму 788,98 грн.; рахунку № 180 від 25.05.2010 на суму 18 419,22 грн.; рахунку № 199 від 04.06.2010 на суму 2 656,33 грн.; рахунків №№ 210, 211 від 16.06.2010 на суму 572,00 грн.; рахунку № 228 від 29.06.2010 на суму 2251,93 грн.; рахунку № 229 від 30.06.2010 на суму 1 115,50 грн.; рахунку № 343 від 05.07.2010 на суму 700,00 грн., а також попередню оплату згідно договору від 05.04.2010 на суми 2 679,50 грн., 30 000,00 грн., 1 184,95 грн., 5 700,00 грн., 6 575,00 грн. Всього перераховано грошових коштів на суму 98 825,15 грн. Та вимагало повернути вказані кошти у загальній сумі 98 825,15 грн. (а.с. 46-47).

11 лютого 2016 року, не погодившись з Вимогою № 0006, позивач направив на адресу відповідача відповідь від 11.02.2016 р. № 26 у якій зазначив про безпідставність такої претензії, з огляду на відсутність доказів заборгованості, а також сплив строку позовної давності щодо зазначених вимог (а.с. 48, 49-50).

08 листопада 2016 року на адресу ДСП "ГСЦУ" від ПОА "Україна" надійшла Вимога від 31.10.2016 № 97 про повернення грошових коштів у сумі 74 650,94 грн. які були перераховані відповідачем на банківський рахунок позивача на підставі договору № 56/2010 від 24.11.2010, що підтверджується платіжним дорученням від 29.04.2013 у сумі 23 379,00 грн., платіжним дорученням від 29.05.2013 у сумі 15 781,44 грн., касовим ордером; від 04.07.2013 у сумі 10 000,00 грн., касовим ордером від 05.07.2013 у сумі 5 615, 00 грн., касовим ордером від 21.08.2013 у сумі 10 000,00 грн., касовим ордером від 22.08.2013 у сумі 4 940,90 грн., касовим ордером від 20.09.2013 у сумі 4 934,60 грн. (а.с. 51).

14 листопада 2016 року позивач надіслав на адресу відповідача відповідь № 207 від 11.11.2016 р. на вимогу № 97, у якій зазначив про її безпідставність, з огляду на відсутність доказів заборгованості, відсутність документів щодо вказаних операцій на підприємстві позивача, а також сплив строку позовної давності щодо зазначених вимог (а.с. 52, 53-54).

19 жовтня 2016 року постановою Верховного Суду України у справі № 18/122-12/2 скасовано постанови Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 р. та Вищого господарського суду України від 15.06.2016 р. та залишено в силі рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 р., яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Приватно-орендної агрофірми "Україна" до Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами договором комісії. Крім того Верховний Суд України, здійснивши розподіл судових витрат присудив стягнути з Приватно-орендної агрофірми "Україна" на користь Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" 172 260,00 грн. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги та за подання заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України (а.с. 39-45).

04 листопада 2016 року відповідач, відповідно до ст. 601 ЦК України, направив на адресу позивача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки на думку першого, відповідач є боржником позивача за рішенням у справі № 18/122-12/2 на суму 172 260,00 грн., а позивач є боржником відповідача з повернення коштів, які були перераховані останнім за договорами № 16 від 05.04.2010 про спільний обробіток земельної ділянки (по рахункам за період з 28.04.2010 р. по 06.07.2010 р. та щодо попередньої оплати, перерахованої у період з 30.07.2010 р. по 17.08.2010 р. у загальній сумі 98825,15) згідно вимоги за вих. № 0006 від 03.02.2016 р. (на суму 102233,54 грн.) та №56/2010 від 24.11.2010 про надання послуг по утриманню великої рогатої худоби на суму 183 583,48 грн. згідно вимоги за вих. № 97 від 31.10.2016 р. на суму 74650,94 грн. щодо коштів перерахованих у період з 29.04.2013 р. по 20.09.2013 р., а також згідно наказу Господарського суду Київської області щодо примусового виконання рішення у справі № 911/615/15 від 29.12.2015 р. на суму 6699 грн. Вказану Заяву отримано позивачем 15.11.2016 р., про що свідчить відповідна відмітка на вказаній заяві (а.с. 55-56).

Позивач зазначає, що вимоги № 0006 та № 97 ним не визнані та не задоволені, документи, на які посилається відповідач датовані з квітня по серпень 2010 року, а відтак строк позовної давності минув, у зв'язку з чим з урахуванням ст. 602 ЦК України, зарахування зустрічних вимог не є можливим.

Щодо вказаних обставин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам цього кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Згідно ч. 3 ст. 203 ГК України, господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування; для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (аналогічні положення містяться у ч. 3 ст. 203 ГК України).

Отже, за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однієї сторони та не потребує згоди іншої сторони.

Однак, якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду і спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням усіх матеріалів і обставин справи.

Так, у заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог відповідач стверджує, що він є боржником позивача згідно постанови Верховного Суду України, якою здійснено розподіл судових витрат (присуджено до стягнення з ПОА"Україна" на користь, ДСП "ГСЦУ" відповідні судові витрати). Отже, обов'язок відповідача сплатити на користь позивача 172260,00 грн. виник із судового рішення, яке підлягає виконанню у встановленому законодавством порядку. Зазначеною постановою доручено Господарському суду Київської області видати відповідний наказ, який було видано 15.11.2016 р.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є формою припинення зобов'язань шляхом вчинення спрямованих на це дій (у формі договору чи одностороннього правочину).

Поряд з цим, заміна стягувача на стадії виконавчого провадження шляхом вчинення цивільно-правового одностороннього правочину чинним законодавством не передбачена.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон).

Виконання судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя. Так, в рішенні ЄСПЛ у справі "Моргуненко проти України" від 06.09.2007 р. наголошено, що виконавче провадження не може бути відокремленим від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Матківська проти України" від 12.03.2009 р. суд підкреслив, що виконання рішення є другим етапом судового провадження.

Оскільки виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах, визначених ГПК України та Законом, які регулюють умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Частиною 5 статті 8 Закону визначено, що у разі вибуття однієї зі сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

При цьому питання щодо заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у зобов'язанні, вирішується лише судом у порядку, передбаченому статтею 25 ГПК України.

Відтак, колегія суддів зазначає, що під час вчинення оспорюваного правочину відповідач замінив стягувача на стадії виконання судового рішення, не врахувавши, що заміна стягувача за рішенням суду шляхом вчинення цивільно-правового правочину чинним законодавством не передбачена.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що зміст заяви Приватно-орендної агрофірми "Україна" про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 р., яка є одностороннім правочином, суперечить ст.601 ЦК України, ст.203 ГК України, що згідно з ст.215 ЦК України є підставою для визнання її недійсною.

А тому колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги у даній справі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до абз. 6 п. 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 р. "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ ГПК України", не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Враховуючи вказані роз'яснення та те, що суд першої інстанції у резолютивній частині оскаржуваного рішення дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог у даній справі, хоча і недостатньо обґрунтував свої висновки, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України, не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності. Тому, враховуючи вказані положення з урахуванням того, що відповідачем заявлялись вимоги в т.ч. і щодо грошових зобов'язань позивача перед відповідачем, які виникли у 2010 році, зарахування вказаних вимог було б також у будь-якому випадку неможливим.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Рішення Господарського суду Київської області від 21 березня 2017 року у справі №911/128/17 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Приватно-орендної агрофірми "Україна" на рішення Господарського суду Київської області від 21 березня 2017 року у справі №911/128/17 задоволенню не підлягає.

Судові витрати, згідно до ст. 49 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми "Україна" на рішення Господарського суду Київської області від 21 березня 2017 року у справі №911/128/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 21 березня 2017 року у справі №911/128/17 залишити без змін.

3. Справу №911/128/17 повернути до Господарського суду Київської області. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді О.В. Агрикова

Г.А. Жук