ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2017 року Справа № 904/12471/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Широбокової Л.П. - доповідач,

суддів: Подобєд І.М., Орєшкіної Е.В.

при секретарі судового засідання Абадей М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 , НОМЕР_1 від 21.10.1999р.;

від відповідача: Пономаренко О.Г., голова ФГ, наказ №1к від 03.10.1996р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Конкурент", с. Оженівка Павлоградського району Дніпропетровської області на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017р. у справі №904/12471/16

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,

м. Павлоград Дніпропетровської області

до: Фермерського господарства "Конкурент",

с. Оженівка Павлоградського району Дніпропетровської області

про стягнення 70599, 44 грн

ВСТАНОВИВ

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017р. №904/12471/16 (суддя Васильєв О.Ю.) позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з Фермерського господарства "Конкурент" на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 31770,28 грн - інфляційних втрат; 2880,00 грн - 3% річних та 676,32 грн - витрат на сплату судового збору. У задоволенні решти позову судом відмовлено в зв'язку з невірним розрахунком та за пропуском позовної давності.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, Фермерське господарство "Конкурент" звернулося з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги (з врахуванням доповнень та уточнень) посилається на порушення судом першої інстанції приписів ст.ст. 601, 613 Цивільного кодексу України, стверджуючи, що грошові зобов'язання, які виникли з договору №02/01-2012 від 01.01.2012р. були припинені зарахуванням зустрічних однорідних вимог за договором №14/10-11 від 14.10.2011р., та суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування у позивача доказів.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.02.2017р. апеляційна скарга прийнята до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Широбокової Л.П., суддів Орєшкіної Е.В., Подобєд І.М.

Відповідачем заявлено клопотання від 26.04.2017р. №3 про призначення судової економічної експертизи, на вирішення якої просив поставити питання щодо документального підтвердження сплати позивачем на користь відповідача 109200,00 грн, щодо сальдо розрахунків між сторонами на 09.02.2017р., щодо заборгованості ФГ «Конкурент» перед ФОП ОСОБА_1 та чи вірно здійснено розрахунок позовних вимог.

В судовому засіданні 15.05.2017р. представник Відповідача апеляційну скаргу та клопотання про призначення експертизи підтримав, просив їх задовольнити.

Позивач проти апеляційної скарги заперечив з огляду на її безпідставність. Зазначив, що письмової заяви про зарахування зустрічних вимог від Відповідача не надходило. За змістом договору №02/01-2012 від 01.01.2012р. відсутня згода сторін про припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, акт звірки розрахунків не може вважатися заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог; посилання на порушення судом першої інстанції ч.4 ст. 613 Цивільного кодексу України є безпідставним; докази порушення судом першої інстанції норм процесуального права відсутні. Просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Проти заявлених клопотань про витребування доказів, зупинення провадження у справі та призначення експертизи заперечував.

За клопотанням відповідача строк вирішення спору продовжувався на 15 днів до 15.05.2017р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

При перегляді справи апеляційним судом встановлено, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.2013р. у справі №41/904/334/2013, яке набрало законної сили, позов задоволено та стягнено з Фермерського господарства "Конкурент" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 борг - 32 000,00 грн, 3% річних - 208,00 грн та 1720,50 грн судового збору. Рішення мотивоване порушенням відповідачем умов договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012р. щодо оплати отриманого насіння соняшнику за видатковою накладною №1 від 20.04.2012р.

На примусове виконання рішення суду було видано наказ від 25.02.2013р.

Згідно довідки Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 27.12.2016р. вказаний наказ знаходиться у відділі ДВС на виконанні (а.с.14).

Посилаючись на не оплату стягненого за рішенням суду боргу позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути 3% річних за період прострочення платежу з 27.03.2013р. по 27.12.2016р. в сумі 3053,60 грн та інфляційні втрати за такий же період в сумі 67 545,88 грн.

Відповідно до ст.115 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». В той же час відповідно до ст.ст. 598, 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, наявність судового рішення про стягнення боргу не припиняє зобов'язання боржника щодо виконання свого зобов'язання, а в разі його невиконання не позбавляє кредитора права на отримання, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України сум інфляційних нарахувань та відсотків річних.

Відповідач не надав доказів сплати заборгованості у сумі 32 000,00 грн та відповідно до вище наведеної норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні втрати за заявлений позивачем період прострочення сплати боргу 32000,00 грн з врахуванням індексу інфляції за грудень 2013р. - листопад 2016р. будуть становити 32089,13 грн. В решті вимоги про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають, оскільки до складу інфляційних втрат включено суму боргу, яка вже стягнена за рішенням суду; інфляційні втрати нараховані на річні та судовий збір, які не є грошовим зобов'язанням в розуміння ст. 625 Цивільного кодексу України.

3% річних за заявлений період прострочення платежу з 27.03.2013р. по 27.12.2016р. складають 3 605,92 грн (32000,00 грн х 3% : 365 х 1371 день). Втім, позивач розраховує їх тільки за 1095 днів, що на суму боргу складає 2880 грн. В решті вимоги про стягнення річних задоволенню не підлягають, оскільки нараховані на річні та судовий збір, які не є грошовим зобов'язанням в розуміння ст. 625 Цивільного кодексу України.

До стягнення інфляційних втрат та річних застосовується загальна позовна давність три роки, тому заява відповідача про застосування позовної давності підлягає задоволенню щодо вимог про стягнення інфляційних втрат за грудень 2013р. в сумі 318,85 грн, про стягнення яких позивачем пропущено позовну давність (звернувся до суду 28.12.2016р.) Інфляційні втрати підлягають стягненню в сумі 31 770,28 грн, сумарний індекс інфляції 1,993.

Незважаючи на те, що позивачем заявлено період нарахування річних з 27.03.2013р. по 27.12.2016р., вони розраховані за 1095 днів, що становить три роки, тобто в межах позовної давності та підлягають стягненню в сумі 2880 грн, що вірно визначено судом першої інстанції.

Відповідач наполягає на тому, що його зобов'язання зі сплати боргу 32000,00 грн припинилися на підставі ст.ст. 601, 603 Цивільного кодексу України шляхом заліку зустрічних вимог, посилаючись на вимогу №23 від 13.05.2016р., та визнання боргу в сумі 109200 грн зі сторони позивача шляхом підписання акту звірки взаємних розрахунків станом на 11.01.2017р., проти чого заперечує позивач.

В апеляційній інстанції відповідач надав суду вимогу №23 від 13.05.2016р. та опис вкладення до цінного листа від 13.05.2016р. про її відправлення, в якій посилаючись на заборгованість позивача за договором оренди №14/10-11 від 14.10.2011р., «вимагав провести залік вище вказаної заборгованості на зарахування заборгованості згідно виконавчих проваджень про стягнення на вашу користь 50970 грн, згідно рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.02.2013р. та 33928,50 грн згідно рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.2013р.» (п. 4 вимоги).

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Частиною 3 ст. 203 Господарського кодексу України також передбачено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Отже, зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Враховуючи вказане, заява однієї зі сторін про зарахування зустрічних однорідних вимог повинна відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбаченим ст. 203 Цивільного кодексу України, та вказані вимоги повинні бути безспірними.

Надана відповідачем вимога №23 від 13.05.2016р. з вище наведених підстав не може бути прийнята судом як доказ припинення зобов'язання на суму боргу за рішенням суду від 12.02.2013р. у справі №41/904/334/2013, оскільки між сторонами існує спір щодо заборгованості за договором оренди №14/10-11 від 14.10.2011р., про що свідчать судові акти у справах №904/6070/16, №904/9407/13, №904/10561/16, №904/210/17, якими наявність зазначеного відповідачем боргу на даний час не встановлена.

Також безпідставне посилання відповідача про визнання позивачем боргу в акті звіряння станом на 11.01.2017р., оскільки у вказаному акті зазначено, що загальне сальдо 160945 грн 44 коп на користь ФЛП ОСОБА_1, акт підписаний тільки зі сторони позивача, інші акти також складені в односторонньому порядку, та не можуть достовірно підтверджувати розмір заборгованості (а.с.28, 33-37). Акт звіряння розрахунків станом на 12.04.2013р. підписаний обома сторонами, втім містить інформацію про «виведене сальдо на користь ФЛП ОСОБА_1 сто дев'ять тисяч двісті гривень», в той час як відповідач стверджує навпаки, що вказану суму йому винен позивач.

За встановлених обставин спір щодо боргу за договором оренди №14/10-11 від 14.10.2011р. повинен бути вирішений в порядку позовного провадження, а спірна сума не може бути прийнята судом як залік зустрічних однорідних вимог, оскільки вказаний залік не підтверджено належними та допустимими доказами.

З вище наведених підстав щодо відхилення доводів відповідача про здійснення заліку однорідних грошових вимог відхиляється клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи щодо заборгованості за договором оренди №14/10-11 від 14.10.2011р. та зупинення провадження у справі, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а борг за договором оренди №14/10-11 від 14.10.2011р., як і загальні фінансові відносини сторін з інших підстав не є предметом цього спору.

За наведених обставин позовні вимоги підлягають задоволенню частково в сумі інфляційних втрат 31770,28 грн та 3% річних - 2888,00 грн. Рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та законним, відсутні підстави, встановлені ст. 104 Господарського процесуального кодексу України для його зміни чи скасування, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по апеляційній скарзі покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 103-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Конкурент", с. Оженівка Павлоградського району Дніпропетровської області на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017р. у справі №904/12471/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017р. у справі №904/12471/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з часу її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повний текст постанови складений 18.05.2017р.

Головуючий суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя І.М. Подобєд