ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р.Справа № 922/938/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "Білоцерківська агропромислова група", с.Білоцерківка Полтавської області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богодухівський молзавод", м.Богодухів Харківської області
про стягнення 19415,59грн.
за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №4 від 04.01.2017

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 23.01.2017

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Білоцерківська агропромислова група" (далі за текстом - позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богодухівський молзавод" (далі за текстом - відповідач) про стягнення 19415,59грн., з яких 17592,57грн. пені, 1150,37грн. 3% річних, 672,65грн. інфляційних втрат.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №23/14 на постачання молока знежиреного від 23.09.2014 в частині оплати отриманої продукції.

В судовому засіданні 18.04.2017 оголошено перерву до 16.05.2017.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у відзиві та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили, просили провадження у справі припинити на підставі пункту 2 статті 80 ГПК України. Зазначили, що стягнення штрафних санкцій за договором поставки №23/14 від 23.09.2014 вже було предметом розгляду господарського суду Харківської області і за даним спором було прийнято рішення господарського суду від 26.07.2016 у справі №922/1515/16.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши представників сторін, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

23 вересня 2014 року між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки № 23/14 (далі за текстом - Договір), за умовами якого позивач (продавець) зобов'язався продавати відповідачу (покупцеві) молоко знежирене за договірними цінами, визначеними сторонами в протоколі погодження цін з можливістю їх перегляду на момент поставки в залежності від рівня цін на ринку, а відповідач зобов'язався прийняти продукцію і своєчасно здійснити оплату за продукцію на умовах цього договору.

Пунктом 2.2 Договору встановлено, що оплата за відвантажену продукцію - 100% передоплата. Покупець здійснює оплату продукції відповідно до узгодженого з продавцем замовлення, на підставі виставленого продавцем рахунку.

25 січня 2015 року сторонами підписано протокол погодження цін до Договору, відповідно до якого ціна на знежирене молоко з 26.01.2015 складає 3,00грн. за 1 кг.

Позивач у позові зазначив, що з 06.02.2015 по 09.02.2015 на підставі Договору відвантажив відповідачу знежирене молоко на суму 327798,00грн. На підтвердження даної обставини позивач надав:

- видаткові накладні №73491 від 06.02.2015 на суму 92442,00грн., №73495 від 07.02.2015 на суму 80046,00грн., №73497 від 08.02.2015 на суму 80049,00грн., №73773 від 09.02.2015 на суму 75261,00грн.;

- спеціалізовані товарні накладні на перевезення молочної сировини серія Б №188680 від 06.02.2015, №188766 від 07.02.2015, №188826 від 08.02.2015, №188916 від 09.02.2015;

- акти приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю від 06.02.2015, від 07.02.2015, від 08.02.2015, від 09.02.2015.

Суд зазначає, що вищевказані видаткові накладні та спеціалізовані товарні накладні на перевезення молочної сировини не містять посилань на Договір №23/14, а видані на підставі іншого договору №52/01 від 25.02.2014, який в матеріалах справи відсутній. Акти приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю також не містять будь-яких вказівок на Договір №23/14.

Як вказує позивач, враховуючи наполегливі переконання відповідача розрахуватися за отриману продукцію протягом лютого 2015 року, поставка продукції здійснювалася без отримання попередньої оплати.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази досягнення сторонами домовленості щодо зміни строку оплати отриманої відповідачем продукції за Договором. Також відсутні докази, які б підтверджували намір відповідача оплатити продукцію саме до кінця лютого 2015 року.

В позовній заяві зазначено, що у лютому 2015 року відповідачем оплачено отриману продукцію частково - в розмірі 271744,05грн. Решта заборгованості погашена ним, починаючи з 09.06.2016 з остаточним погашенням 03.10.2016.

Вважаючи, що відповідач порушив умови Договору щодо строків здійснення оплати за поставлену продукцію, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути на свою користь 17592,57грн. пені, 1150,37грн. 3% річних та 672,65грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 08.12.2015 по 03.10.2016.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 33 ГПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як зазначалося вище, відповідачем не надано належних та допустимих доказів здійснення поставки відповідачу продукції саме за Договором поставки №23/14 від 23.09.2014.

Так, наявні у справі видаткові накладні та спеціалізовані товарні накладні на перевезення молочної сировини містять посилання на інший договір №52/01 від 25.02.2014, який позивачем суду не надано.

Отже, у суду відсутні підстави для застосування положень Договору поставки №23/14 від 23.09.2014 до спірних правовідносин поставки, які фактично склалися між сторонами за вищевказаними накладними.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Суд зазначає, що підписані сторонами видаткові накладні, спеціалізовані товарні накладні на перевезення молочної сировини, а також акти приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю не містять будь-яких умов щодо строку оплати продукції.

Доказів пред'явлення відповідачу вимоги до моменту здійснення остаточної оплати отриманої продукції, тобто до 03.10.2016 позивач суду також не надав. Наявна у справі претензія №992 від 24.11.2016 направлена відповідачу вже після здійснення ним остаточного розрахунку та містить вимоги про сплату пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, а тому не приймається судом.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення відповідачем свого зобов'язання щодо оплати отриманої продукції (прострочення зобов'язання), підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат відсутні.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

В провадженні господарського суду Харківської області знаходилася справа №922/1515/16 за позовом Приватного підприємства "Білоцерківська агропромислова група" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Богодухівський молзавод" про стягнення заборгованості за Договором поставки № 23/14 від 23.09.2014, що складалася з: 56053,95грн. основного боргу, а також 37410,69грн. пені, 2241,63грн. 3% річних, 22253,42 грн. інфляційних втрат, які нараховані за період з 12.02.2015 по 13.06.2016.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.07.2016 у справі №922/1515/16 в позові відмовлено.

Вказана обставина є підставою для часткового припинення провадження у справі, оскільки господарським судом Харківської області у справі №922/1515/16 вирішено господарський спір про стягнення з відповідача на користь позивача сум пені, 3% річних та інфляційних втрат за період, що частково збігається з періодом, що є предметом розгляду у даній справі, а саме з 08.12.2015 по 13.06.2016.

З розрахунку позовних вимог у даній справі №922/938/17 вбачається, що за період з 08.12.2015 по 13.06.2016 позивачем нараховано 12391,67грн. пені, 844,88грн. 3% річних та 672,65грн. інфляційних втрат. Тому в цій частині провадження у справі слід припинити на підставі пункту 2 частини 1 статті 80 ГПК України.

В іншій частині позовних вимог, нарахованих з 14.06.2016 по 03.10.2016, а саме: про стягнення пені в сумі 5200,90грн. та 3% річних в сумі 305,49грн. в позові слід відмовити з вищенаведених підстав, оскільки позивачем не доведено факту прострочення зобов'язання відповідачем.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові в частині вимог про стягнення 5200,90грн. пені та 305,49грн. 3% річних.

Припинити провадження у справі за вимогами про стягнення 12391,67грн. пені, 844,88грн. 3% річних та 672,65грн. інфляційних втрат.

Рішення може бути оскаржене в установленому законодавством порядку.

Повне рішення складено 22.05.2017 р.

Суддя ОСОБА_3