ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2017р. Справа № 918/76/17

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали», м.Рівне

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Квазар-Захід», м.Рівне

до відповідача-2: Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку «Львів», м.Львів

до відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю «Концепт Арт», м.Львів

про визнання недійсним договору іпотеки

суддя Гоменюк З.П.

секретар судового засідання Зусько І.С.

за участю представників:

позивача: не з'явився;

відповідача-1: не з'явився;

відповідача-2: Котовщиков Р.А. (довіреність №12/17 від 14.02.2017 р.);

відповідача-3: не з'явився

Учаснику процесу роз'яснено його процесуальні права та обов'язки, зокрема, право заявляти відводи. Учаснику процесу права та обов'язки зрозумілі, відводу не заявлено.

На розгляд Господарського суду Рівненської області подано позов Публічного акціонерного товариства «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали», м.Рівне до Товариства з обмеженою відповідальністю «Квазар-Захід», м.Рівне, Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку «Львів», м.Львів та Товариства з обмеженою відповідальністю «Концепт Арт», м.Львів про визнання недійсним договору іпотеки.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 15.02.2017 р. у справі №918/76/17 справу передано за підсудністю до Господарського суду Львівської області.

Після надходження матеріалів справи №918/76/17 до Господарського суду Львівської області відповідно до проведеного 23.02.2017 р. автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Гоменюк З.П.

Ухвалою суду від 27.02.2017 р. прийнято справу до розгляду, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 03.04.2017 р. Ухвалою суду від 03.04.2017 року продовжено строк розгляду спору, розгляд справи відкладено на 03.05.2017 р. Ухвалою суду від 03.05.2017 р. розгляд справи відкладено на 10.05.2017 р.

В судове засідання 10.05.2017 р. позивач явку повноважного представника не забезпечив, причин неявки не повідомив, вимог ухвал суду не виконав, повідомлення про вручення йому ухвали про відкладення розгляду справи на 10.05.2017 р. на адресу суду не повернулось, проте повернулось рекомендоване поштове відправлення позивачеві ухвали про відкладення розгляду справи на 03.05.2017 р. з долученою довідкою підприємства поштового зв'язку про те, що причиною такого повернення є закінчення терміну зберігання.

Ухвали надсилались судом на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, яка також відповідає адресі, вказаній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як місцезнаходження позивача: 33009, м.Рівне, вул.Кн.Володимира, 111.

Пунктом 3.9.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду

Суд вважає, що ним виконано умови Господарського процесуального кодексу України стосовно належного повідомлення позивача про час і місце розгляду справи, оскільки до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, а будь-які інші адреси позивача, крім вказаних у позовній заяві та Єдиному державному реєстрі, суду невідомі.

В позовній заяві позивач зазначив, що між ТзОВ «Квазар-Захід» та ПАТ АКБ «Львів» було укладено договір кредитної лінії, а в подальшому на забезпечення виконання зобов'язань позичальника між позивачем та ПАТ АКБ «Львів» було укладено договір іпотеки. Позивач вважає, що вказаний договір іпотеки підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що відповідно до умов кредитного договору кредит видається позичальнику лише після надання ним забезпечення, а забезпечення, надане позичальником фактично не належало йому та не могло бути надане як застава. Таким чином, позивач укладав договір іпотеки, будучи введеним в оману щодо надання Товариством з обмеженою відповідальністю «Квазар-Захід» належного забезпечення за кредитним договором. Також позивач в позовній заяві вказав на те, що рішенням суду визнано недійсним рішення загальних зборів позивача в частині надання майнової поруки Товариству з обмеженою відповідальністю «Квазар-Захід» для отримання кредиту в ПАТ АКБ «Львів». Крім того, позивач вважає, що ПАТ АКБ «Львів» не здійснило належної оцінки кредитоспроможності позичальника та безпідставно відкрило йому кредитну лінію, а особа, яка від імені позичальника підписала кредитний договір не мала на меті реального виконання зобов'язань по такому договору, що призвело до введення позивача в оману та підписання ним оспорюваного договору іпотеки.

До позовної заяви позивачем долучено заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив суд заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії, пов'язані з подальшим переходом прав власності (реєстрацію прав власності, інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого відчуження чи обтяження тощо) на таке нерухоме майно:

- будівлі та споруди, загальною площею 2837,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Рівне, вул.Князя Володимира, буд. №111;

- павільйон-магазин №1 «Сантехніка», літ. «А-1», загальною площею 234.8 кв.м. що знаходяться за адресою: м. Рівне, вул.Самчука Уласа (вулиця Терешкової), буд.№1;

- магазин №3 «Все для дому», літ. «А-1», загальною площею 234,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул.Рильського М. буд. №11 «б».

та заборонити ТзОВ «Концепт Арт», новому власнику, здійснювати реконструкцію, вносити невід'ємні поліпшення, зривати замки та здійснювати проникнення, використовувати в господарській діяльності, користуватись спірним нерухомим майном, тощо (будівлі та споруди, загальною площею 2837,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Рівне, вул.Князя Володимира, буд. №111; павільйон-магазин №1 «Сантехніка», літ.«А-1», загальною площею 234.8 кв.м. що знаходяться за адресою: м.Рівне, вул.Самчука Уласа (вулиця Терешкової), буд.№1; магазин №3 «Все для дому», літ. «А-1», загальною площею 234,7 кв.м., що виходиться за адресою: м. Рівне, вул.Рильського М., буд.№11 «б»).

В поданій заяві про забезпечення позову позивач зазначив, що згадане майно було надане в забезпечення згідно оспорюваного договору іпотеки, згодом зареєстроване на праві власності за ПАТ АКБ «Львів» без відома позивача та в подальшому відчужене банком на користь ТзОВ «Концепт Арт». З метою уникнення подальшого відчуження спірного майна позивач вважає за необхідне вжити заходів до забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо майна, яке є забезпеченням по договору іпотеки, оскільки невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про визнання недійсним договору іпотеки. Підставою для вжиття таких заходів, на думку позивача, є те, що існує реальна загроза подальшого відчуження нерухомого майна Товариством з обмеженою відповідальністю «Концепт Арт», що призведе до заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, та те, що невжиття таких заходів забезпечення позову спричинить для позивача необхідність докласти значних зусиль для відновлення законних прав та інтересів щодо задоволення своїх вимог.

Відповідачем-3 було подано відзив на заяву по забезпечення позову, в якому вказано на, що заява не підлягає задоволенню з огляду на те, що до ТзОВ «Концепт Арт» позивачем в межах даної справи не заявлено жодних позовних вимог, тобто правомірність набуття права власності на майно позивачем не оспорюється, тому заборона відчуження майна жодним чином не вплине на можливість виконання рішення про визнання недійсним договору іпотеки. Щодо вимоги про заборону ТзОВ «Концепт Арт» здійснювати реконструкцію, вносити невід'ємні поліпшення, зривати замки та здійснювати проникнення, використовувати в господарській діяльності, користуватись спірним нерухомим майном, тощо, відповідач-3 зазначає, що така вимога суперечить законодавству, оскільки порушує право законного власника користуватись своїм майном, а позивач в межах процедури забезпечення позову фактично просить суд виселити власника майна з належних йому приміщень, не висуваючи такої позовної вимоги до ТзОВ «Концепт Арт».

Розглянувши подану заяву, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до п. 1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу

Як роз'яснено пунктом 3 вказаної Постанови, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Суд вважає, що позивачем належним чином не обґрунтовано необхідності застосування саме визначених ним заходів щодо забезпечення позову, не вказано яким чином такі заходи спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та не наведено доводів щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, а також не доведено наявності зв'язку між такими заходами і предметом позову, яким є визнання недійсним договору без застосування наслідків такої недійсності.

Оцінивши ймовірність загрози невиконання, утруднення виконання рішення суду у справі, беручи до уваги те, що обрані заявником заходи до забезпечення позову у разі їх вжиття можуть порушити права та охоронювані законом інтереси інших осіб, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідач-1 явку повноважного представника в судові засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, вимог ухвал суду не виконав, повідомлення про вручення йому ухвали про відкладення розгляду справи на 10.05.2017 р. на адресу суду не повернулось, проте повернулись рекомендовані поштові відправлення ухвали про прийняття справи до розгляду та ухвали про відкладення розгляду справи на 03.05.2017 р. з відмітками підприємства поштового зв'язку про те, що причинами такого повернення є закінчення терміну зберігання та неявка адресата за одержанням.

Ухвали надсилались судом на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, яка також відповідає адресі, вказаній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як місцезнаходження відповідач-1: 33010, м.Рівне, вул.П.Тичини, 14.

Суд вважає, що ним виконано умови Господарського процесуального кодексу України стосовно належного повідомлення відповідача-1 про час і місце розгляду справи, оскільки до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, а будь-які інші адреси відповідача-1, крім вказаних у позовній заяві та Єдиному державному реєстрі, суду невідомі.

В судових засіданнях представник відповідача-2 підтримав подані відзив на позовну заяву та пояснення, ствердив, що договір кредитної лінії не є фіктивним, не існує жодних судових рішень щодо його недійсності, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Квазар-Захід» було вчинено дії, які свідчать про прийняття договору до виконання. На спростування того, що позивача було введено в оману при укладенні договору іпотеки, відповідач-2 зазначив, що позивач та відповідач-1 є пов'язаними юридичними особами, оскільки на час укладення кредитного та іпотечного договорів ТзОВ «Квазар-Захід» володіло контрольним пакетом акцій ПАТ «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали». Крім того, відповідач-2 вказав на те, що визнання судом недійсним рішення загальних зборів позивача в частині надання майнової поруки ТзОВ «Квазар-Захід» для отримання кредиту в ПАТ АКБ «Львів» саме по собі не свідчить про недійсність договору іпотеки, так як відсутні докази того, що контрагент за договором - ПАТ АКБ «Львів» діяв недобросовісно і нерозумно. Також, на думку відповідача-2, позивачем при зверненні з позовом пропущено трьохрічний строк позовної давності.

Відповідач-3 явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, вимог ухвал суду не виконав, повідомлення про вручення йому ухвали про відкладення розгляду справи на 10.05.2017 р. на адресу суду не повернулось. Представник відповідача-3 був присутнім в судовому засіданні 03.04.2017 р., що підтверджується відповідним протоколом судового засідання.

В матеріалах справи наявна заява відповідача-3 про застосування позовної давності до вимог позивача у зв'язку з тим, що позивачем при поданні позову було пропущено строк позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та об'єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

19.06.2012 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерно-комерційним банком «Львів» (банк, відповідач-2 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квазар-Захід» (позичальник, відповідач-1 у справі) було укладено генеральний договір кредитної лінії №47, за умовами п.1.1. якого банк зобов'язався відкрити позичальнику відкличну невідновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості, в межах якої надавати йому кредити у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором та додатковими договорами до нього, а позичальник зобов'язався повернути кредити, сплатити проценти та комісії за користування ними, а також сплатити інші платежі, передбачені цим договором.

Цей договір набув чинності з дня підписання його обома сторонами та діє до повного виконання ними своїх зобов'язань (п.11.1 Договору).

Відповідно до п.п.2.1.1.- 2.1.4. договору, максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 6300000 грн.; призначенням кредитної лінії є поповнення обігових коштів; процентна ставка становить 21% річних; строк дії кредитної лінії включно до 18.06.2015 р.

За умовами п.3.1. договору, виконання зобов'язань позичальником за цим договором забезпечується способами, що обумовлені в ньому та/або в договорах, укладених з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком за цим договором (надалі - договори забезпечення).

Як встановлено п.3.2. договору, позичальник зобов'язався надати банку наступні види забезпечення:

1. Готова продукція, яка належить ТзОВ «Квазар-Захід», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, заставною вартістю - 2219650 грн.

2. Виробничі запаси, що належать ТзОВ «Квазар-Захід», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, заставною вартістю - 2128412 грн.

3. Виробниче обладнання, в кількості 28-ми одиниць, що належать ТзОВ «Квазар-захід», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, заставною вартістю - 1516966 грн.

Згідно з п.3.3. договору, у якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором, поручителями надаються наступні види забезпечення:

1. Будівлі та споруди площею 2837,2 кв.м, що належать ПАТ «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали», що знаходяться за адресою: м.Рівне, вул.Князя Володимира, буд.111, заставною вартістю - 3612783 грн., а саме:

- літ. «А-2» - оптовий склад, загальною площею 2079,6 кв.м.;

- літ. «Б» - корпус побутових приміщень, загальною площею 47 кв.м.;

- літ. «В» - піднавіс склад-магазин, загальною 144,9 кв.м.;

- літ. «Г» - прохідна, загальною площею 33,5 кв.м.;

- літ. «Д» - склад магазин, загальною площею 532,2 кв.м.;

- №1 - огорожа;

- «Е» - насосна;

- «Ж» - навіс;

- «З» - навіс;

- «е» - естакада.

2. Магазин №3 «Все для дому», літ. «А-1», загальною площею 234,7 кв.м., що належать ПАТ «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали», що знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.Рильського М., буд.11б, заставною вартістю - 820511грн.

3. Павільйон-магазин №1 «Сантехніка», літ. «А-1», загальною площею 234.8 кв.м., що належать ПАТ «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали», що знаходяться за адресою: м.Рівне, вул.Самчука Уласа (вулиця Терешкової), буд.1, заставною вартістю - 755399 грн.

4. Фінансова порука - ОСОБА_3 - ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт: серія НОМЕР_2, виданий 17.02.1998 р. рівненським МУ УМВС України у Рівненській обл.

19.06.2012 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерно-комерційним банком «Львів» (заставодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квазар-Захід» (заставодавець) було укладено договори застави майна №47/1, №47/2 та №47/3, відповідно до умов п.1.1. яких заставою забезпечуються вимоги заставодержателя, що випливають з умов генерального договору кредитної лінії №47 від 19.06.2012 р. та додатків до нього, якщо такі є чи будуть укладені в майбутньому, укладеного між заставодержателем та заставодавцем, відповідно до якого заставодержатель відкрив заставодавцю невідновлювальну кредитну лінію з лімітом у сумі 6300000 грн., який заставодавець зобов'язується повернути в строк до 19.06.2015 р. зі сплатою 21 відсотків річних, щомісяця сплачувати суму відсотків за користування кредитом у розмірі та в терміни згідно умов кредитного договору, а також оплатити комісії, неустойки та штрафні санкції, у випадках, передбачених кредитним договором, надалі за текстом «основне зобов'язання».

За умовами п.п.1.2.,1.3 договорів, заставодавець з метою забезпечення виконання зобов'язань перед заставодержателем, викладених у основному зобов'язанні, передає в заставу належне йому на праві власності майно (предмет застави), а саме: готова продукція згідно бухгалтерської довідки №84 від 03.05.2012 р., заставна вартість предмета застави визначається сторонами у сумі 2219650 грн. (договір застави №47/1); виробничі запаси згідно бухгалтерської довідки №83 від 03.05.2012 р., заставна вартість предмета застави визначається сторонами у сумі 2128412 грн. (договір застави №47/2); 28 одиниць виробничого обладнання, заставна вартість предмета застави визначається сторонами у сумі 1516966 грн. (договір застави №47/3).

На строк дії договорів, предмет застави залишається у володінні (користуванні) заставодавця за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.6. договорів).

Згідно з п.2.1.1. договорів застави, заставодавець гарантує, що предмет застави знаходиться у його власності, до моменту укладення цього договору нікому не відчужений, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, як внесок до статутного фонду юридичних осібне внесений, судового спору щодо нього немає, прав щодо нього у третіх осіб та інших обтяжень як в межах України, так і за межами України немає.

Також 19.06.2012 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерно-комерційним банком «Львів» (іпотекодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали» (іпотоекодавець, позивач у справі) було укладено договір іпотеки, згідно з п.1.1. якого іпотекою забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з умов генерального договору кредитної лінії №47 від 19.06.2012 р. та додатків до нього, якщо такі є чи будуть укладені в майбутньому, укладеного між іпотекодержателем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квазар-Захід» (позичальник), відповідно до якого іпотекодержатель відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом у сумі 6300000 грн., який позичальник зобов'язується повернути в строк до 19.06.2015 р. зі сплатою 21 відсотка річних, щомісяця сплачувати суму відсотків за користування кредитом у розмірі та в терміни згідно умов кредитного договору, а також оплатити комісії, неустойки та штрафні санкції, у випадках, передбачених кредитним договором, надалі за текстом «основне зобов'язання».

Як встановлено п.1.3. договору іпотеки, іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед іпотекодержателем, викладених у основному зобов'язанні, передає в іпотеку належне йому на праві приватної власності майно, а саме:

- Будівлі та споруди площею 2837,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Рівне, вул.Князя Володимира (вулиця Москаленка), буд.№111, опис якого:

- літ. «А-2», оптовий склад, загальною площею 2079,6 кв.м.;

- літ. «Б», корпус побутових приміщень, загальною площею 47 кв.м.;

- літ. «В», піднавіс склад-магазин, загальною 144,9 кв.м.;

- літ. «Г», прохідна, загальною площею 33,5 кв.м.;

- літ. «Д», склад магазин, загальною площею 532,2 кв.м.;

- №1 - огорожа;

- «Е» - насосна;

- «Ж» - навіс;

- «З» - навіс;

- «е» - естакада.

- Павільйон-магазин №1 «Сантехніка», літ.А-1, загальною площею 234.8 кв.м., що знаходяться за адресою: м.Рівне, вул.Самчука Уласа (вулиця Терешкової), буд.№1.

- Магазин №3 «Все для дому», літ. «А-1», загальною площею 234, кв.м., що знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.Рильського М., буд.№11 «б».

Заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 5188693 грн., а саме: заставна вартість «предмета іпотеки №1» - 3612783 грн.; заставна вартість «предмета іпотеки №2» - 755399 грн.; заставна вартість «предмета іпотеки №3» - 820511 грн. (п.1.6. договору).

Враховуючи те, що правочин було вчинено позивачем під впливом обману, позивач вважає договір іпотеки від 19.06.2012 р. недійсним.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Як встановлено ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст.572 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Закон України «Про іпотеку» визначає іпотеку як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203);

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203);

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. (ч.6 ст.203).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст.204 ЦК України).

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В силу ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснено пунктом 3.10. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

В п.20 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, отже, обов'язок доведення факту обману, наявності умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких позивача було введено в оману, покладається на позивача.

Як випливає з позовної заяви, позивач вважає укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 кредитний договір фіктивним, оскільки ТзОВ «Квазар-Захід» не мало на меті реального виконання зобов'язань за таким договором, що призвело до введення позивача в оману та, як наслідок, підписання ним договору іпотеки.

Щодо такого твердження позивача суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно- правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (п.3.11. Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

В матеріалах справи відсутні докази визнання судом генерального договору кредитної лінії №47 від 19.06.2012 р. недійсним.

Натомість, як вбачається з рішення Господарського суду Рівненської області від 11.12.2013 р. у справі №918/1135/13, залишеного без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.04.2014 р., ПАТ АКБ «Львів» на виконання умов генерального договору кредитної лінії №47 від 19.06.2012 р. надало ТзОВ «Квазар-Захід» кредитні кошти в сумі 6300000 грн., що підтверджується відповідним меморіальним ордером. Крім того, ТзОВ «Квазар-Захід» прийняло договір до виконання, про що свідчать подані відповідачем-2 виписки за рахунку та платіжні доручення про сплату ТзОВ «Квазар-Захід» відсотків та комісій за кредитним договором.

Позивач, посилаючись на наявність відповідних кримінальних проваджень, проте не долучаючи жодних доказів на підтвердження таких обставин, вказує на те, що за наслідками протиправних дій посадових осіб ТзОВ «Квазар-Захід» та ПАТ АКБ «Львів» було порушено ряд кримінальних проваджень, в межах яких встановлено шахрайський умисел посадових осіб ТзОВ «Квазар-Захід» стосовно залучення позивача як поручителя за кредитним договором та доведено відсутність будь-якого майна, наданого ТзОВ «Квазар-Захід» за договорами застави. Також, за твердженням позивача, в ході розслідування кримінальної справи було встановлено, що особа, яка підписувала кредитний договір та договір застави насправді не є ОСОБА_4, договори застави є фіктивними, оскільки майно, яке нібито передавалося в заставу банку, не існує і ніколи не перебувало у власності ТзОВ «Квазар-Захід».

Суд звертає увагу позивача на те, що наведені вище обставини не встановлено вироком суду, що набрав законної сили, та який відповідно до положень ч.3 ст.35 ГПК України може бути обов'язковим для господарського суду в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Згадані доводи позивача фактично є припущеннями та не знаходять свого підтвердження в належних та допустимих доказах, які могли би братися до уваги судом.

Крім того, навіть можливе підписання невстановленою особою від імені директора ТзОВ «Квазар-Захід» ОСОБА_4 кредитного договору не могло би саме по собі свідчити про його недійсність.

Так, відповідно до ч.1 ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з п.3.4. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, 14 телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як йшлося вище, ТзОВ «Квазар-Захід» сплатило відсотки та комісії за кредитним договором, що вказує на вчинення товариством дій, які свідчать про прийняття договору до виконання.

ПАТ «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали» посилається на те, що майно, яке ТзОВ «Квазар-Захід» надало з метою забезпечення виконання своїх зобов'язань перед банком, не належить товариству, а для отримання кредиту директор товариства використав підроблені документи - фіктивні довідки та фіктивний договір оренди приміщення. На підтвердження вказаного позивач долучив до матеріалів справи запит до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, який здійснює свою господарську діяльність за адресою, вказаною в договорах застави як місцезнаходження належного ТзОВ «Квазар-Захід» заставленого майна, та відповідь ФО-П ОСОБА_5 про те, що між ним та ТзОВ «Квазар-Захід» не укладалося жодних договорів оренди, а в належних йому приміщеннях за адресою: АДРЕСА_1 відсутнє будь-яке майно товариства.

Суд не може вважати, що вказаним листом підтверджуються або спростовуються будь-які обставини, які належать до предмета доказування у справі, так як незрозумілими є причини звернення позивача з запитом саме до ФО-П ОСОБА_5, недоведеним факт перебування приміщень за адресою: АДРЕСА_1 у власності виключно даної особи, а також підставність тверджень, викладених у листі.

Все вищевказане в сукупності спростовує позицію позивача про укладення відповідачем-1 та відповідачем-2 кредитного договору без наміру створення правових наслідків або недодержанні в момент його вчинення інших вимог законодавства, що могло би призвести до введення позивача в оману при укладенні похідного від нього договору іпотеки.

Стосовно посилання ПАТ «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали» на те, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 04.10.2012 р. у справі №5019/1324/12 визнано недійсним п.10 рішення загальних зборів товариства від 17.05.2012 р. в частині надання майнової поруки ТзОВ «Квазар-Захід» для отримання кредиту в ПАТ АКБ «Львів» суд зазначає таке.

Згідно з ч.3 ст.92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Для визнання недійсним договору іпотеки з підстав відсутності у голови правління позивача повноважень щодо представництва у зв'язку з ненаданням товариством згоди на надання поруки, що згодом встановлено у судовому порядку, недостатньо самого факту визнання недійсним відповідного рішення загальних зборів. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що ПАТ АКБ «Львів» як контрагент позивача за договором діяло недобросовісно і нерозумно, тобто знало або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могло не знати про обмеження в повноваженнях особи, яка укладала договір від імені позивача.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-62цс16 від 27.04.2016 р.

Суд не вважає, що позивач зміг довести належними та допустимими доказами те, що його контрагент за оспорюваним договором іпотеки - ПАТ АКБ «Львів» діяв при укладенні договору недобросовісно чи нерозумно, не бажав реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, або такі наслідки насправді не настали. Натомість матеріалами справи в сукупності може бути спростовано таке припущення позивача.

Враховуючи те, що позивач не довів тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання правочину недійсним, такі вимоги не можуть бути задоволені судом.

Крім того, що стосується позову в частині вимог до відповідача-1 та відповідача-3, суд вказує на таке.

За приписами ст.21 ГПК України, сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач. Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

З системного аналізу статей 1, 21, 24, 65 Господарського процесуального кодексу України слідує, що набуття особою процесуального статусу відповідача закон пов'язує не з дійсною наявністю матеріальних правовідносин сторін, а лише з фактом пред'явлення позову до особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 22.05.2014 р. у справі 910/5899/13.

Відповідно до прохальної частини позовної заяви Публічне акціонерне товариство «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали» просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 19.06.2016 р., укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерно-комерційний банк «Львів» та Публічним акціонерним товариством «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали».

Проте суд звертає увагу позивача на те, що жодних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Квазар-Захід» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Концепт Арт» ним заявлено не було, адже оспорюваний договір укладено лише між позивачем та відповідачем-2, а відповідач-1 та відповідач-3 жодним чином не могли порушити права позивача у зв'язку з укладенням між позивачем та відповідачем-2 оспорюваного договору іпотеки.

Щодо заяв про застосування позовної давності до вимог позивача, зроблених відповідачем-2 та відповідачем-3, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст.261 встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки матеріалами справи не підтверджено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, перебіг позовної давності не розпочався, а, відтак, і не міг бути пропущений Публічним акціонерним товариством «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали» при зверненні до суду з позовом про визнання недійсним договору.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Як передбачено частиною шостою статті 84 ГПК України, в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету.

Суд вважає, що судовий збір слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.11, 16, 92, 202, 203, 204, 215, 230, 234, 241, 256, 261, 509, 546, 572, 575, 626, 627, 1046, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.174, 207 Господарського кодексу України, ст.ст.43, 32, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 66, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

В судовому засіданні 10.05.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 15.05.2017 р.

Суддя Гоменюк З.П.