ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2017 р. Справа № 917/1035/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчукгаз-Постачання"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 комісія, що здійснює державне регулювання у сферах електроенергетики та комунальних послуг, м. Київ,

про стягнення 6 649 868,68 грн.

Суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 дов. №6-57 від 10.01.2017 року

від відповідача: ОСОБА_3 дов. №552-16 від 12.07.2016 року

ОСОБА_4 дов. №849-16 від 10.10.2016 року

від третьої особи: відсутні

Обставини справи: Рішенням господарського суду Полтавської області від 18.08.2016 року у справі №917/1035/16 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" були задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчукгаз-Постачання" на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" 306 342,41 грн. пені, 41 538,66 грн. 3%, 171,74 грн. інфляційних втрат, 55 793,28 грн. судового збору, припинено провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 3 065 156,66 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено. При цьому, в частині стягнення пені розмір неустойки зменшено судом на 50 % (том 3, арк. с. 144-149).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 року рішення господарського суду Полтавської області від 18.08.2016 року у справі №917/1035/16 залишено без змін (том 4, арк. с. 28-37).

01.11.2016 року господарським судом Полтавської області на виконання рішення господарського суду Полтавської області від 18.08.2016 року та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 року по справі №917/1035/16 було видано відповідний наказ.

Постановою Вищого господарського суду України від 31.01.2017 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" задоволено частково, рішення господарського суду Полтавської області від 18.08.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 зі справи № 917/1035/16 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Полтавської області (том 4, арк. с. 78-83).

При цьому у постанові Вищого господарського суду України від 31.01.2017 року зазначено, що:

- судами не враховано, що для застосування санкцій, передбачених пунктом 7.3. договору та наслідків порушення грошового зобов'язання, встановлених частиною другою ст. 625 ЦК України, необхідно щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків визначених спільними протокольними рішеннями;

- судами не перевірено, на які саме суми позивачем здійснено нарахування санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, а саме чи здійснено нарахування лише на суми, які визначені спільними протокольними рішеннями, або і на ту заборгованість, що була сплачена відповідачем за рахунок власних кошів, але з порушенням строків оплати, які визначені договором.

За результатами автоматизованого розподілу справу № 917/1035/16 передано на розгляд судді Тимощенко О.М. (протокол в мат. справи).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 13.03.2017 року справу №917/1035/16 прийнято до провадження та призначено до розгляду в судове засідання на 30.03.2017 року (том 4, арк.с.91).

30.03.2017 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (том 4, арк. с. 95-121). У своєму відзиві відповідач зазначає, що на виконання рішень судів попередніх інстанцій відповідачем на користь позивача сплачено: 306 342,41 грн. пені, 41 538,66 грн. 3% річних, 171,74 грн. інфляційних, 55 793,28 грн. судового збору, про що свідчить платіжне доручення № 993 від 11.01.2017 року. Тому відповідач просить суд:

1. В частині стягнення основного боргу в розмірі 3 065 156,66 грн. провадження у справі припинити у зв'язку з відсутністю предмета спору;

2. У задоволенні позову в частині стягнення штрафу в розмірі 1 965 877,12 грн. відмовити;

3.У задоволенні позову в частині стягнення пені в сумі 317 596,63 грн. та в частині стягнення суми 3 % річних в розмірі 22 260,02 грн. відмовити.

4. Зменшити розмір стягуваної пені на 50 відсотків.

5. Розподілити судові витрати.

До відзиву відповідач додав копію платіжного доручення №993 від 11.01.2017 року (том 4, арк. с. 122).

30.03.2017 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення (том 4, арк. с. 123-124). У своїх поясненнях позивач зазначає, що на момент звернення позивача з даною позовною заявою до суду за захистом своїх порушених прав відповідач частково здійснив оплату послуг з транспортування газу магістральними газопроводами з порушенням встановлених для оплати строків на загальну суму 45 366 837,62 грн., а під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач сплатив заборгованість в розмірі 3 065 156,66 грн. Також позивач у своїх поясненнях вказує, що він неодноразово наголошував на тому, що розрахунки, які здійснюються за порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 p. N 20, є лише одним із способів виконання відповідачем грошових зобов'язань за Договором №/Н032 від 01.07.2015 і вказаний Порядок, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. N 20, не змінював та не змінює строки виконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем за Договором. Крім того, як зазначено у поясненнях, сторони Договору № /Н032 від 01.07.2015 не вносили жодних змін до його умов в частині виконання відповідачем грошових зобов'язань з оплати послуг з транспортування природного газу, а також не визначали, що відповідач здійснює розрахунки за цим Договором виключно шляхом оформлення спільних протокольних рішень відповідно до постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 p. N 20. Також позивач стверджує, що угод щодо зменшення чи скасування передбачених Договором санкцій, пені, 3% річних та інфляційних збитків відповідні Протокольні рішення не містять. Таким чином, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі - 1 512 462,80 грн., штрафу в сумі -1 965 877,12 грн., 3% річних в сумі - 106 200,36 грн. До письмових пояснень позивач додав копію довіреності та копію розрахунку суми основного боргу (том 4, арк. с. 126-132).

06.04.2017 року від позивача до суду надійшов розрахунок суми основного боргу (том 4, арк. с. 138-144).

20.04.2017 року від відповідача до суду надійшли копії актів звіряння розрахунків за надані населенню послуги (том 4, арк. с. 148-176).

23.05.2017 року від позивача до суду надійшли заперечення на відзив відповідача (том 4, арк. с. 185-189). До заперечень на відзив позивачем додано копію довіреності, копію наказу від 17.02.2017 року, розрахунки основного боргу, інфляційних, 3% річних та пені (том 4, арк. с. 190-198).

Третя особа повноважного представника в судове засідання 23.05.2017 року не направила, хоча і була належним чином повідомлена про час та місце проведення судового засідання (повідомлення про вручення поштового відправлення в матеріалах справи).

Представник позивача в судовому засіданні 23.05.2017 року підтримав свої позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні повідомили суду про сплату основного боргу в сумі 3 065 156,66 грн., пені в сумі 306 342,41 грн., 3% річних в сумі 41 538,66 грн., 171,74 грн. інфляційних та 55 793,28 грн. судового збору в іншій частині позовних вимог просили суд відмовити в їх задоволенні. Крім того, представники відповідача просили суд зменшити розмір пені у відповідності до ст. 551 ЦК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

01.07.2015року між Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" (позивач, газотранспортне підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кременчукгаз-Постачання" (відповідач, замовник) було укладено договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н032 (том 1, арк. с. 47-53).

Умовами даного договору сторони погодили наступне:

- газопровідне підприємство зобов'язалося надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій (далі - ГРС), а замовник зобов'язався сплатити за надані послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору (п. 1.1. договору);

- послуги з транспортування газу магістральними газопроводами оформляються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами. Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством (п. п. 3.1., 3.4. договору);

- вартість фактично наданих газопровідним підприємством замовнику за звітний місяць послуг визначається на підставі акта наданих послуг (п. 5.4. договору);

- оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 відсотків попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. У платіжних дорученнях замовник повинен обов'язково вказувати номер договору, дату його підписання та звітний період (місяць, рік) за який здійснюється оплата. У випадку, якщо в платіжних дорученнях замовника не зазначено номер договору, дата його підписання, звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата, газотранспортне підприємство зараховує кошти, що надійшли від замовника, у першу чергу як погашення заборгованості за надані послуги з транспортування газу, що виникла перша за часом у попередніх періодах (п. 5.5. договору);

- у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 7.3 договору);

- цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами. Умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли з 01 липня 2015 року до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за надані позивачем послуги - до повного виконання відповідачем своїх зобов'язань за цим договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (п. 11.1. договору).

У період з 2015 року - 2016 року між позивачем, відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавській області, Департаментом фінансів Полтавської обласної державної адміністрації та ОСОБА_1 акціонерною компанією "Нафтогаз України" було укладено ряд спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України (том 1, арк. с. 114-148), предметом яких була організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20 «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій».

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що ним на виконання умов договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами надані відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу у липні 2015 року на загальну суму 1 081 176,14 грн., відповідно до акту наданих послуг від 31.07.2015 № 07-15-/Н032; у серпні 2015 року на загальну суму 760 477,58 грн., відповідно до акту наданих послуг від 31.08.2015 № 08-15-/Н032; у вересні 2015 року на загальну суму 846 862,18 грн., відповідно до акту наданих послуг від 30.09.2015 № 09-15-/Н032; у жовтні 2015 року на загальну суму 3 938 053,80 грн., відповідно до акту наданих послуг від 31.10.2015 № 10-15-/Н032; у листопаді 2015 року на загальну суму 5 016 885,11 грн., відповідно до акту наданих послуг від 31.11.2015 № 11-15-/Н032; у грудні 2015 року на загальну суму 6 751 260,52 грн., відповідно до акту наданих послуг від 31.12.2015 № 12-15-/Н032; у січні 2016 року на загальну суму 11 554912,61 грн. відповідно до акту наданих послуг від 31.01.2016 № 01-16-/Н032; у лютому 2016 року на загальну суму 7 928 247,76 грн., відповідно до акту наданих послуг від 29.02.2016 № 02-16-/Н032; у березні 2016 року на загальну суму 7 287 670,16 грн., відповідно до акту наданих послуг від 31.03.2016 № 03-16-/Н032; у квітні 2016 року на загальну суму 3 266 448,42 грн., відповідно до акту наданих послуг від 30.04.2016 № 04-16-/Н032 (том 1, арк. с. 54-63). Всього позивачем було надано відповідачу послуг на загальну суму 48 431 994,28 грн.

Як зазначає позивач, відповідач, порушуючи умови договору здійснив оплату наданих з липня 2015 року по квітень 2016 послуг з порушенням строку їх оплати, чим здійснив прострочення зобов'язань. Неоплаченими залишилися надані послуги на суму 3 065 156,66 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 3 065 156,66 грн. основного боргу, 1 512 462,80 грн. пені, 106 200,36 грн. 3% річних, 171,74 грн. інфляційних та 1 965 877,12 грн. 7% штрафу (розрахунки том 1, арк. с. 64-78).

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші угоди (правочини), передбачені законом.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору про надання послуг, згідно якого, в силу ст. 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором ч. 1 ст. 904 ЦК України.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення 3 065 156,66 грн. основного боргу в зв'язку з його сплатою. Викладене підтверджується наданими відповідачем банківськими виписками (том 1 а.с.152-154).

Отже, в частині стягнення 3 065 156,66 грн. основного боргу предмет спору відсутній і провадження у справі в даній частині підлягає припиненню згідно п.1-1 ст. 80 ГПК України.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

З огляду на ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.3. договору сторони визначили, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Частина 2 ст. 231 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу за прострочення зобов'язань щодо оплати, наданих позивачем з липня 2015 року по квітень 2016 року послуг пеню у розмірі 1 512 462,80 грн., 3% річних у розмірі 106 200,36 грн., інфляційні втрати у розмірі 171,74 грн. та 7% штрафу в розмірі 1 965 877,12 грн. (розрахунки том 1, арк. с. 64-78).

Вимогу позивача про стягнення 7% штрафу в сумі 1 965 877,12 грн., нарахованого у відповідності до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, суд відхиляє виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Зазначена правова позиція також наведена у постанові Верховного Суду України № 3-1гс14 від 04.02.2016 у справі № 903/610/13.

Відповідно до статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

В даному випадку відсутні підстави для відступу від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України.

Як роз'яснено у п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Оскільки, спірні правовідносини у даній справі виникли, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем саме грошового зобов'язання (пов'язаного з оплатою вартості наданих послуг), правових підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України у суду немає, а тому у даній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що спірна заборгованість за договором № /НОЗ2 від 01.07.2015р. була сплачена відповідачем двома способами:

- заборгованість в сумі 31 252 919,99 грн. була сплачена відповідачем за рахунок спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України,

- заборгованість в сумі 14 113 917,63 грн. була сплачена відповідачем за рахунок власних коштів.

Крім того, після порушення провадження у даній справі відповідачем також було сплачено 3065156,66 грн. заборгованості за договором № /НОЗ2 від 01.07.2015р. з яких 3 000 000,00 грн. було сплачено за рахунок спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, а 65 156,66 грн. за рахунок власних коштів.

Таким чином відповідачем власними коштами було сплачено заборгованість за договором № /НОЗ2 від 01.07.2015р. в загальній сумі 14 179 074,29 грн.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку нарахування пені, 3% річних та інфляційних позивачем здійснено на суми боргу без врахування спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України.

Враховуючи вказівки Вищого господарського суду України викладені в постанові від 31.01.2017 року по даній справі судом здійснено перерахунок пені, 3% річних та інфляційних враховуючи тільки суми сплачені відповідачем за рахунок власних кошів та з порушенням строків оплати, які визначені договором тобто поза межами спільних протокольних рішень.

Отже, всього за перерахунком, здійсненим судом сума пені складає - 465 907,62 грн., сума 3% річних складає - 32 357,14 грн. та сума інфляційних складає 171,74 грн.

Представники відповідача повідомили суду, що відповідачем на виконання попередніх рішень по даній справі було сплачено позивачу 306 342,41 грн. пені, 41 538,66 грн. 3% річних, 171,74 грн. інфляційних та 55 793,28 грн. судового боргу. Викладене підтверджується завіреною копією платіжного доручення №993 від 11.01.2017 року на загальну суму 403 846,09 грн. (том 4, арк. с. 122).

Отже, в частині стягнення 306 342,41 грн. пені, 32 357,14 грн. 3% річних, 171,74 грн. інфляційних предмет спору відсутній і провадження у справі в даній частині підлягає припиненню згідно п.1-1 ст. 80 ГПК України.

Вимоги позивача в частині стягнення 159 565,21 грн. пені є правомірними.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд зменшити розмір пені.

В обґрунтування даного клопотання відповідач посилався на те, що ТОВ "Кременчукгаз-Постачання" є господарським товариством єдиним видом діяльності якого є постачання природного газу для всіх видів споживачів (населення, бюджетні організації лікувальні заклади, заклади освіти, державні органи та установи, промислові споживачі. Релігійні громади) на території ліцензованої діяльності (м. Кременчук, м. Горішні Плавні, м. Гадяч, Кременчуцький та Семенівський райони Полтавської області).

Підприємство відповідача отримує дохід від здійснення господарської діяльності з постачання природного газу на підставі відповідних тарифів, встановлених ОСОБА_1 комісією, що здійснює державне регулювання у сферах електроенергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) в структуру, якого не закладено джерело покриття неустойки. Таким чином стягнення неустойки в повному обсязі значною мірою підірве можливості підприємства, щодо закупівель та поставок природного газу споживачам.

Крім того, відповідач вказує на те, що ними в добровільному порядку повністю сплачено основний борг за договором № /НОЗ2 від 01.07.2015р., інфляційні, 3% річних та частину пені.

Позивач проти задоволення даного клопотання заперечував.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

В п.п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що за змістом п.3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання зобов'язання або його невиконання, незначності прострочення виконання зобов'язання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Враховуючи баланс інтересів сторін у справі, а також те, що відповідачем повністю сплачено основний борг за договором №/НОЗ2 від 01.07.2015р., інфляційні, 3% річних та частина пені, суд приходить до висновку про наявність виключних обставин, які дають підстави для зменшення розміру пені на суму 159 565,21 грн.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Судові витрати відповідно до ч. 2 статті 49 ГПК України підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р., судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки.

За підрахунками, здійсненими судом, судовий збір в сумі 51 060,42 грн. (в частині позовних вимог по яким суд припинив провадження у справі) мав бути повернений позивачу з Державного бюджету України, а судовий збір в сумі 2 393,48 грн. (в частині зменшення розміру пені) покладається на відповідача.

Оскільки відповідачем надано суду докази сплати позивачу судового збору по даній справі в сумі 55 793,28 грн., то судовий збір за вимогами по яким припинено провадження у справі та за вимогами по яким суд зменшив розмір пені не повертається з державного бюджету позивачу та не стягується з відповідача на користь позивача, оскільки є фактично вже відшкодованим позивачу.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 33,43,49, п.1-1 ст.80,п.3 ст. 83, ст. ст.82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Провадження у справі в частині стягнення 3 065 156,66 грн. основного боргу, 32357,14 грн. 3% річних, 306 342,41 грн. пені та 171,74 грн. інфляційних припинити.

2. В іншій частині позову відмовити в задоволенні позовних вимог.

Повне рішення складено 26.05.2017 р.

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією