РІШЕННЯ

10 травня 2017 рокуСправа № 921/969/14-г/13

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Бурди Н.М.

розглянув матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_4

до Приватного підприємства "Білокриниця", с. Білокриниця, Кременецький район, Тернопільська область, 47013

про визнання дійсним договору купівлі-продажу будівель зерноскладів від 22 серпня 2011 р.; визнання права власності на майно.

За участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився

Суть справи:

10 вересня 2014р. фізична особа-підприємець ОСОБА_1, с.Білокриниця, Кременецький район, Тернопільська область, звернувся у господарський суд з позовом до Приватного підприємства "Білокриниця", с. Білокриниця, Кременецький район, Тернопільська область, про визнання дійсним договору купівлі-продажу будівель зерноскладів від 22 серпня 2011 р., та про визнання права власності на майно - будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_1, та на будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 22.09.2014р. у справі №921/969/14-г/13 позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу будівель зерноскладів від 22 серпня 2011р. укладений між Приватним підприємством "Білокриниця", с. Білокриниця Кременецького району Тернопільська область, та ОСОБА_1, с. Білокриниця Кременецького району Тернопільська область. Визнано за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, ід. код НОМЕР_1) право власності на будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_1, та на будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Приватне підприємство "Білокриниця", с. Білокриниця Кременецького району Тернопільська область з вищезазначеним судовим рішенням місцевого господарського суду не погодились та звернулись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2016р. у справі №921/969/14-г/13 вищезазначена апеляційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28.09.2016р. у справі №921/969/14-г/13 вищезазначене судове рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Приватне підприємство "Білокриниця" (відповідач) з прийнятою постановою апеляційної інстанції не погодився та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення місцевого господарського суду та постанову Львівського апеляційного господарського суду.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.02.2017р. касаційну скаргу Приватного підприємства "Білокриниця" задоволено частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28.09.2016р. та рішення господарського суду Тернопільської області від 22.09.2014р. у справі №921/969/14-г/13 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Тернопільської області.

Згідно автоматичного розподілу судових справ відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, справу № №921/969/14-г/13 передано на новий розгляд судді Бурді Н.М.

Ухвалою суду від 07.03.2017р. справу №921/969/14-г/13 прийнято до свого провадження, судове засідання призначено на 06.04.2017р.

05.04.2017р. через канцелярію суду відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх. № 8972 від 05.04.2017р.), підтриманий його представником в судовому засіданні 06.04.2017р., у якому позов не визнає та просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на те, що у відповідності до ч. 2 ст. 220 ЦК країни, підставою для визнання судом договору дійсним є ухилення однієї із сторін від його нотаріального посвідчення, яке згідно зі ст. 657 ЦК України є обов'язковим для договору купівлі-продажу земельної ділянки. Водночас ч. 6 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Таким чином, відповідач вважає, що норми ст. 220 ЦК України не застосовуються щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

25.04.2017р. через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі, згідно яких просить відмовити у задоволенні поданого позову (вх. № 9981 від 25.04.2017р.), оскільки вважає власником спірного нерухомого майна по АДРЕСА_2.

Також 25.04.2017р. сільськогосподарським виробничим кооперативом «Біла Криниця» подано письмові пояснення №37 від 21.04.2017р., у якому просить залучити його до участі у даній справі в якості співвідповідача, покликаючись при цьому на приписи ст. 24 ГПК України, оскільки вважає себе належним власником спірного нерухомого майна, право власності на яке визнано за ним згідно з рішенням господарського суду Тернопільської області у справі №10/120-2834 від 21.08.2008р., оскарженого в апеляційному порядку до Львівського апеляційного господарського суду.

Розглянувши подане СВК «Біла Криниця» клопотання про залучення його до участі у даній справі в якості співвідповідача, господарський суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні. При цьому судом взято до уваги таке:

- у відповідності до ст 24 ГПК України, господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача, а встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем;

- таким чином, чинними нормами господарського процесуального законодавства не передбачено можливості залучення до участі у справі співвідповідача;

- також згідно із п 1.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд за клопотанням сторони або за своєю ініціативою має право до прийняття рішення залучити до участі у справі іншого відповідача, якщо у спірних правовідносинах він виступає або може виступати як зобов'язана сторона;

- з огляду на викладене, а також враховуючи, що заявник не є стороною договору, вимога про визнання якого дійсним є предметом розгляду у даній справі, крім того право власності на спірне майно не є зареєстрованим у встановленому законом порядку за СВК «Біла Криниця», а рішення №10/120-2834 від 21.08.2008р. оскаржено відповідачем в апеляційному порядку, а відтак підстав для задоволення вказаного клопотання про залучити його до участі у даній справі в якості співвідповідача суд не вбачає.

Уповноважені представники сторін у судове засідання, що відбулося 10.05.2017р., не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (повідомлення про вручення поштового відправлення знаходиться в матеріалах справи).

У відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався на 10.05.2017р. для надання можливості позивачу взяти участь у розгляді даної справи, а також подати витребувані судом документи.

Технічна фіксація (звукозапис) судового процесу у відповідності до ст. 81-1 ГПК України не здійснювалась за відсутності відповідного клопотання представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представника відповідача, господарським судом встановлено таке:

22 серпня 2011р. між Приватним підприємством "Білокриниця" в особі ОСОБА_2, що діяла на підставі протоколу загальних зборів засновників ПП "Білокриниця" від 21 серпня 2011р. (Продавець), з одного боку, та ОСОБА_1 (Покупець), з іншого боку, укладено договір купівлі-продажу зерноскладів (надалі Договір), за умовами якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю будівлі зерноскладів, які знаходяться по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а Покупець зобов'язався прийняти вказані будівлі та сплатити їх ціну на умовах визначених у даному договорі.

Відповідно до п.п. 3, 4 Договору сторони погодили, що вартість будівель зерноскладів, що продаються, становить 49635 грн. із ПДВ, Покупець в день складання акту приймання-передачі будівель зерноскладів зобов'язується передати дану суму готівкою Продавцю.

За змістом п.5 Договору, Продавець зобов'язується передати Покупцю придбану за даним договором будівлю в день отримання коштів, склавши відповідний акт передачі-приймання.

Згідно накладної №3 від 22.08.2011р. та відповідно до акта передачі-приймання від 22 серпня 2011р. Приватне підприємство "Білокриниця" в особі ОСОБА_2 (Продавець) передав, а ОСОБА_1 (Покупець) прийняв у власність будівлі зерноскладів, які знаходяться по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. У вказаному акті сторони підтвердили повне виконання ними умов договору купівлі-продажу від 22 серпня 2011 р.

Відповідно до рішень Реєстраційної служби Кременецького РУЮ №15257612 та №15256820 від 20.08.014 року Позивачу було відмовлено у державній реєстрації прав на вказане майно, у зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу від 22.08.2011р.

Позивач стверджує, що після одержання відмови у реєстрації за ним права власності на придбане майно, він звернувся до відповідача з заявою б/н від 20.08.2014р. про необхідність здійснення нотаріального посвідчення сторонами договору від 22.08.2011р. Однак ПП «Білокриниця» у встановлені час та дату не прибув до нотаріальної контори, визначеної позивачем.

Фактичне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного Договору купівлі-продажу унеможливило внесення нотаріусом і запису до Державного реєстру правочинів (одночасно з його нотаріальним посвідченням), чим створює перешкоди набувачу майна у реалізації його прав та унеможливлює подальше користування та розпорядження майном, а тому СПД ОСОБА_1 звернувся до господарського суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу будівель зерноскладів від 22 серпня 2011 р. та про визнання права власності на майно - будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_1, та на будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_2 покликаючись при цьому на норми ст.220 ЦК України .

Проаналізувавши наявні у справі матеріали, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, господарський суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. При цьому суд виходив із такого:

- відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки;

У відповідності з положеннями ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено що, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом з тим, відповідно до ст.20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до матеріалів справи, предметом спору в даній справі є визнання дійсним договору купівлі-продажу будівель зерноскладів від 22 серпня 2011 р., а також визнання права власності на майно - будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_1, та на будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Статтею 657 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного правочину) встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини 1 статті 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з п. 3 ст. 640 вказаного кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як закріплено в ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За правилами частин третьої і четвертої статті 334 Цивільного кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Одночасно, у п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 Цивільного кодексу України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Вказана правова позиція викладена як в постановах Верховного Суду України, зокрема, від 30.01.2013 р. у справі №6-162цс12 та від 19.06.2013 р. у справі №6-49ц13, так і в постановах Вищого господарського суду України, в тому числі від 27.04.2016 р. у справі №909/757/15 та від 20.04.2016 р. у справі №912/2536/14.

Таким чином, оскільки відповідний договір підлягав не лише нотаріальному посвідченню, а й державній реєстрації, тому слід вважати вчиненим саме з моменту здійснення державної реєстрація. Проте, в процесі розгляду даної справи судом не здобуто, а позивачем не подано доказів проведення державної реєстрації спірного правочину, відповідно слід вважати, що такий правочин є неукладеним і таким, що не породив для сторін жодних прав та обов'язків.

Вимоги позивача про визнання права власності на майно - будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_5 та на будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_2 не підлягають до задоволення з огляду на відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу зазначеного майна дійсним.

За змістом статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Проте, судом встановлено, що пропозиція покупця щодо нотаріального посвідчення договору, як і рішення Реєстраційної служби Кременецького районного управління юстиції про відмову в державній реєстрації права власності на будівлі зерноскладів, на яких зокрема ґрунтуються вимоги позову, датовані 20 серпня 2014 року, що в свою чергу спростовує твердження ФОП ОСОБА_1 про ухилення ПП «Біла Криниця» від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22.08.2011р., що стало підставою для відмови у державній реєстрації прав на вказане майно.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Як визначено ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами наявність обставин і підстав, якими обґрунтовано позовні вимоги до ПП «Біла Криниця», про визнання дійсним договору купівлі-продажу будівель зерноскладів від 22 серпня 2011р., а також про визнання права власності на майно - будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_1, та на будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_2 а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

При цьому судом також враховано подане позивачем пояснення по справі, згідно яких просить відмовити у задоволенні поданого позову (вх. № 9981 від 25.04.2017р.).

Згідно ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача у справі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Повний текст рішення складено 18.05.2017р.

Суддя Н.М. Бурда