РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2017№910/5697/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія

«УКР-ЛЕНД»

до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство

«Чорноморнафтогаз»

про стягнення 170 666, 36 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Могильова І.А.- предст. за довір.;

від відповідача: Потатуєв В.П. - за довіреністю № 29 від 27.12.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "УКР-ЛЕНД" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (далі - відповідач) про стягнення 170 666,36 грн., з яких 98 000,00 грн. основного боргу, 64 088,00 грн. інфляційних втрат та 8 578,36 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.04.2016 порушено провадження у справі № 910/5697/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 27.04.2016 року.

27.04.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав пояснення у даній справі, в яких зазначає, що він немає можливості самостійно визначити та підтвердити заборгованість перед позивачем, а також належним чином підготувати відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні судом оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

18.05.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва позивач подав додаткові пояснення у даній справі та клопотання про витребування доказів у справі № 910/5697/16.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 18.05.2016 задоволено клопотання позивача про витребування доказів у даній справі в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України та продовжено строк розгляду спору у даній справі на п'ятнадцять днів в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

22.06.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва позивач подав додаткові пояснення у даній справі.

22.06.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав клопотання про зупинення провадження у даній справі, у зв'язку з розміщенням 02.06.2016 року на сайті Вищого господарського суду України оголошення про порушення справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» у справі № 910/7129/16 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.06.2016 зупинено провадження у даній справі до розгляду судом вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект» у справі № 910/7129/16 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Стан-Комплект» до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» про порушення справи про банкрутство.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.11.2016 поновлено провадження у справі № 910/5697/16 та призначено її до розгляду на 21.11.2016 року.

Розгляд справи неодноразово відкладався в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.03.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 27.03.2017 року.

Розпорядженням Керівника апарату господарського суду міста Києва від 23.03.2017 № 05-23/1161 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/5697/16 у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя суддею Пригуновою А.Б. Внаслідок повторного автоматизованого розподілу справу № 910/5697/16 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.03.2017 суддею Літвіновою М.Є. прийнято справу № 910/5697/16 до свого провадження, її розгляд призначено на 24.04.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.04.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 17.05.2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні 17.05.2017 року підтримав позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 17.05.2017 року проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 17.05.2017 року судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.06.2012 року між позивачем (Підрядник) та відповідачем (Замовник) було укладено Договір № 668 на виконання робіт з капітального ремонту свердловинних штангових насосів НВ 1Б-27, НВ 1Б-32 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого підрядник зобов'язується на свій ризик, за завданням Замовника (Додаток № 1 до Договору) виконати роботи з капітального ремонту свердловинних штангових насосів НБ 1Б-27, НВ 1Б-32 зі своїх матеріалів і своїми засобами, а Замовник зобов'язується прийняти і оплатити виконані роботи.

Найменування робіт: - «капітальний ремонт свердловинних штангових насосів НВ 1Б-27 (5 одиниць), НВ 1Б-32 (15 одиниць)» (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 3.1. Договору вартість робіт по Договору на підставі приблизної зведеної калькуляції (Додаток № 2 до Договору) складає 165 000,00 грн., окрім того ПДВ 20% складає 33 000,00 грн. Загалом, разом з ПДВ 20% вартість робіт по капітальному ремонту свердловинних штангових насосів НВ 1Б-27, НВ 1Б-32 складає 198 000,00 грн.

Згідно з п. 4.1. Договору оплата виконаних Підрядником робіт проводиться Замовником по рахунку-фактурі, складеному на підставі підписаного сторонами акту прийому-здачі виконаних робіт (складеного з урахуванням вимог п. 5.7. цього Договору), протягом 120 календарних днів від дати підписання сторонами акту прийому-здачі виконаних робіт.

Пунктом 5.6. Договору передбачено, що здача Підрядником насосів з ремонту і приймання Замовником здійснюється на території Підрядника по акту приймання-передачі обладнання.

За умовами п. 5.7. Договору після закінчення виконання робіт Підрядник складає в 2-х примірниках акт прийому-здачі виконаних робіт і передає їх представникові Замовника. Акт прийому-здачі виконаних робіт оформляється Підрядником з додатком: калькуляції вартості проведення робіт; бухгалтерської довідки вартості витратних матеріалів та ЗИПу; дефектного акту (окремо до кожного насосу).

Після отримання акту прийому-здачі виконаних робіт Замовник, при відсутності заперечень, протягом 15 робочих днів з дати отримання, підписує їх зі своєї сторони, або у разі наявності заперечень, складає мотивовану відмову від підписання акту прийому-здачі виконаних робіт. У разі мотивованої відмови Замовника від підписання акту прийому-здачі виконаних робіт, сторонами складається протокол, в якому вказуються дефекти, недоліки, зауваження і терміни їх усунення. Акт прийому-здачі виконаних робіт підписується тільки після усунення недоліків (п.п. 5.8., 5.9. Договору).

Підписаний Замовником екземпляр акту прийому-здачі виконаних робіт, повертається підряднику протягом 7 календарних днів з моменту підписання замовником (п. 5.10. Договору).

На виконання умов Договору позивачем були виконані роботи з капітального ремонту свердловинних штангових насосів НБ 1Б-27, НВ 1Б-32 на суму 198 000,00 грн., про що свідчить підписаний представниками сторін та скріплений печатками обох підприємств Акт № 1 здачі-приймання виконаних робіт від 26.12.2012.

При цьому, в означеному акті вказано, що цей акт підтверджує факт виконання робіт за Договором №668 від 06.06.2012 і є підставою для проведення розрахунків між Замовником та Підрядником.

З метою вирішення питання щодо реальності означеної господарської операції з виконання позивачем робіт за спірним Договором та їх прийняття відповідачем, судом було досліджено, в тому числі, податкову звітність сторін.

Так, судом встановлено, що позивач щодо спірної господарської операції склав на ім'я відповідача податкову накладну № 23 від 24.12.2012 на суму 198 000,00 грн.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на вчинення спірної господарської операції) податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин.

Якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється не пізніше п'ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

Таким чином, на суму нарахованого податку на додану вартість позивач надав відповідачу відповідну податкову накладну, у зв'язку з чим у відповідача виникло право на формування податкового кредиту, проте як у позивача виникло зобов'язання по податку на додану вартість.

Сама форма податкової накладної, відповідно до пункту 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, передбачає зазначення в ній опису (номенклатури) товарів / послуг та їх кількість, обсяг.

Отже, податкова накладна є вторинним, похідним документом від первинного документу, що підтверджує факт здійснення господарської операції. Тобто податковий облік є вторинним по відношенню до бухгалтерського і можливий лише у випадках реального здійснення господарської операції.

Факт акцепту податкової накладної по спірною операцією та її використання відповідачем у своєму оподаткуванні в якості податкового кредиту з ПДВ, додатково свідчить про те, що операція була здійснена реально.

При цьому, з наданого Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві витягом з Реєстрів виданих та отриманих податкових накладних відповідача, вбачається, що останнім відображено серед отриманих у грудні 2012 року - податкову накладну № 23 від 24.12.2012 на суму 198 000,00 грн., видану позивачем.

Також відповідачем у Додатку 5 до Податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2012 року включено спірну господарську операцію з позивачем під порядковим номером 116.

З вказаних дій сторін щодо відображення у податковій звітності даних про спірну господарську операцію, вбачається як підтвердження відповідачем виконання позивачем на його користь спірних робіт, так і схвалення прийняття їх відповідними особами, які підписали зазначений Акт приймання виконаних робіт від імені відповідача.

Для оплати виконаних робіт позивач виставив відповідачу рахунок №50 від 24.12.2012 на суму 198 000,00 грн., який відповідачем був оплачений частково у розмірі 100 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4000 від 17.04.2013 року.

У зв'язку з цим, за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 98 000,00 грн.

12.11.2013 року сторони уклали Угоду № 1008 про реструктуризацію заборгованості, предметом якої є зміна строку та порядку оплати (реструктуризація) заборгованості в сумі 98 000,00 грн. за Договором від 26.06.2012 № 668 на виконання робіт з капітального ремонту свердловинних штангових насосів НВ 1Б-27 (5 одиниць), НВ 1Б-32 (15 одиниць), укладеному між боржником та кредитором шляхом розстрочення погашення боргу, у відповідності з графіком погашення заборгованості, зазначеним в Додатку №1 до цього Договору (п. 1.1. Угоди).

Строк виникнення заборгованості, зазначеної в п. 1.1., настав 24.05.2013 року.

За умовами п. 1.3. Угоди строк розстрочення погашення заборгованості встановлено за згодою сторін, і складає 12 місяців з 15.11.2013 по 15.11.2014 року включно.

Проте, відповідач у визначені графіком строки заборгованість в розмірі 98 000,00 грн. не оплатив, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договір згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами та згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань.

Укладений між сторонами договір є договором підряду, а тому права та обов'язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 61 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Частинами 1, 2 ст. 854 Цивільного кодексу України унормовано, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач прийняв виконані позивачем роботи, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві повністю їх вартості, відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді в розмірі 98 000,00 грн., має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 64 088,00 грн. та 3% річних в сумі 8 578,36 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. п. 3.1., 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У пункті 3.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вказано, що зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 №265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал,період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

В силу приписів п. 1.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені та інфляційних втрат суд вважає їх арифметично невірними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки під час розрахунку позивачем не було враховано той факт, що сторонами було змінено строк виконання грошових зобов'язань відповідача внаслідок укладення Угоди від 12.11.2013 від 12.11.2013 № 1008.

За розрахунком суду, розмір 3% річних складає 5 502,35 грн., а розмір інфляційних втрат - 60 234,82 грн.

Що стосується викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву обставин щодо неправомірності нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат у зв'язку з наявністю форс-мажорних обставин, суд зазначає наступне.

За приписами ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 617 ЦК України встановлено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, а саме: особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Норми ст. ст. 614, 617 ЦК України кореспондуються із нормами ст. 218 ГК України, згідно з якими учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Водночас, ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Разом із тим, ст. 617 ЦК України встановлює загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, у той час як норми ст. 625 ЦК України, яка визначає відповідальність за порушення саме грошового зобов'язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Враховуючи викладене, суд вважає, що порушення відповідачем умов Договору щодо оплати виконаних робіт є підставою для нарахування визначених ст. 625 ЦК України платежів, а наявність обставин непереборної сили за Договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов'язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 09.12.2016 у справі № 3-1195гс16 та від 12.04.2017 у справі № 913/869/14.

З огляду на вищевикладене, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву доводи суд вважає безпідставними та до уваги не приймає.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (01030, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 26, офіс 505; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «УКР-ЛЕНД» (61057, Харківська область, місто Харків, вулиця Римарська, будинок 23; ) 98 000 (дев'яносто вісім тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 5 502 (п'ять тисяч п'ятсот дві) грн. 35 коп. 3% річних, 60 234 (шістдесят тисяч двісті тридцять чотири) грн. 82 коп. інфляційних втрат та 2 456 (дві тисячі чотириста п'ятдесят шість) грн. 06 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.05.2017.

Суддя М.Є. Літвінова