РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року Справа № 918/1377/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Ільчук Н.О.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, (довіреність № 03/05-17/2, від 03.05.2017р.)

ОСОБА_2 (довіреність № 03/01-17/1, від 03.01.2017р.)

відповідача 1: ОСОБА_3, (довіреність №1 від 03.01.2017р.)

відповідача 2: представник не з'явився

третьої особи: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" на рішення господарського суду Рівненської області від 28.02.17р. у справі № 918/1377/16 (суддя Політика Н.А.)

за позовом ОСОБА_4 акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна"

до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада"

відповідача 2 Державного реєстратора реєстраційної служби ОСОБА_5 районного управління юстиції Рівненської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_6

про визнання недійсним правочину та скасування рішення про державну реєстрацію права власності

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Дікергофф Цемент Україна" (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Рівненської області з позовною заявою (т.1, 3-18) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада", (надалі відповідач1), Державного реєстратора Реєстраційної служби ОСОБА_5 районного управління юстиції Рівненської області (далі - відповідач-2) про визнання недійсним правочину та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 28.02.2017 року (т.3, 61-64) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано доказів того, що у процесі корпоратизації до ОСОБА_5 акціонерного товариства відкритого типу по виробництву цементу і шиферу "Волинь" перейшло право власності саме на залізничні підїзні колії довжиною 2,1 км, що знаходяться за адресою: Рівненська обл., Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, на земельній ділянці площею 1,949 га та земельній ділянці площею 5,5479 га. При цьому судом зазначено, що технічний паспорт підїзних залізничних колій ПАТ "Волинь-Цемент" по ст. Здолбунів 2012 року не підтверджує право власності ОСОБА_4 акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" на під'їзні залізничні колії.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що саме АВКТВТ "ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій" з моменту його державної реєстрації, 27.10.1994 року набуло у власність у складі цілісного майнового комплексу ОП "ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій" саме підїзні залізничні колії довжиною 2,1 км. Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції визнав безпідставною позовну вимогу щодо скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на залізничні під»їзні колії за ТОВ «Лювада».

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою (т.3, а.с.71-89) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 28.02.2017 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що вищевказане судове рішення має бути скасоване у зв'язку із неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зокрема зазначає, що поданими ним доказами було доведено те, що ОСОБА_5 цементно-шиферний комбінат (далі ОСОБА_5 ЦШК) та ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій (далі ОСОБА_5 ЗБК) були власниками різних об»єктів. Зокрема, ОСОБА_5 цементно-шиферний комбінат був власником під'їзних залізничних колій довжиною 11929 м, введених в експлуатацію в 1956 році, а ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій був власником залізничних колій довжиною 2,1 км. При цьому апелянт звертає увагу на висновок №617/681 комплексної судової залізнично-транспортної та земельно-технічної експертизи по господарській справі №918/890/14 від 30.12.2016, а також паспорт залізничних шляхів ОСОБА_5 цементно-шиферного комбінату, якими стверджується вказана обставина. Разом з тим, судом дані документи не взяті до уваги.

Також апелянт вказує, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини переходу права власності на майно від ОСОБА_5 ЦШК до ПАТ «Діккергофф Цемент Україна» та від ОСОБА_5 ЗБК до ТОВ «Лювада».

Крім того апелянт заперечує висновки суду щодо схвалення оспорюваного правочину ТОВ «Лювада». Зазначає, що позивачі не зазначали про подальше схвалення правочину, і в матеріалах справи відсутні докази такого схвалення.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 918/1377/16 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. (т.3,а.с.69).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 23.03.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 19 квітня 2017 р. на 10.20 год. (т.3, а.с. 70).

03.04.2017р. на адресу апеляційного суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада" надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції (т.3, а.с.98-99). При цьому, представник просить визначити господарський суд міста Києва відповідальним за проведення відеоконференції, під час розгляду апеляційної скарги в судовому засіданні від 19.04.17 об 10:20 год.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 колегія суддів апеляційної інстанції, керуючись ст. 74-1 ГПК України та враховуючи графік слухання справ та можливість проведення судового засідання у режимі відеоконференції, задоволила клопотання відповідача1 та призначила судове засідання 19.04.2017 р в режимі відеоконференції на 14:00 год. (т.3, а.с. 102-103).

19.04.2017 на адресу апеляційного суду від відповідача1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує вимоги апеляційної скарги, зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а тому просить рішення господарського суду Рівненської області від 28 лютого 2017 року у справі №918/1377/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення (т.3, а.с. 116-130).

При цьому відповідач1 у відзиві зазначає, що жоден із наданих позивачем документів не підтверджує право власності позивача на під'їзні залізничні колії, зокрема із документів щодо корпоратизації ОСОБА_5 ЦШК неможливо ідентифікувати залізничні колії, що були передані попереднику позивача. Крім того, технічний паспорт на під'їзні залізничні колії не є правовстановлюючим документом.

В судовому засіданні, яке відбулось 19 квітня 2017 року, представники позивача підтримали вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просили її задоволити.

Представники відповідача 1 заперечили вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у письмовому відзиві.

Представник відповідача2 та представник третьої особи без самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача не реалізували своє процесуальне право на участь у судовому засіданні.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.04.2017 р. розгляд апеляційної скарги відкладено на підставі п. 3 частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України на 10.05.2017 на 16.30 год. (т.3, а.с. 142-143).

03.05.2017 на адресу апеляційного суду від відповідача1 надійшли додаткові письмові пояснення (т.3, а.с. 147-153).

В судовому засіданні від 10.05.2017р представники позивача підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі та надали свої пояснення щодо обставин справи.

Представник відповідача 1 заперечила проти доводів викладених в апеляційній скарзі, та надала пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

Водночас представник відповідача 2 Державного реєстратора Реєстраційної служби ОСОБА_5 районного управління юстиції Рівненської області та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_6, не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомленні належним чином, про що свідчать повідомлення поштових відправлень.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 р. розгляд апеляційної скарги відкладено на підставі п. 3 частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України на 22.05.2017 на 11.30 год. (т.3, а.с.180-181).

В судовому засіданні, яке відбулось 22.05.2017 в режимі відеоконференції, представники позивача підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі. Вважають рішення господарського суду Рівненської області від 28.02.17 року незаконним, винесеним із порушеннями норм процесуального та матеріального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні господарського суду, обставинам справи. Просять його скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги позивача.

Представник ТОВ "Лювада" заперечила проти доводів та вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та безпідставною. Рішення господарського суду Рівненської області вважає законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм чинного законодавства, а тому просить залишити апеляційну скаргу ПАТ "Дікергофф Цемент Україна" без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Водночас представник відповідача 2 Державного реєстратора Реєстраційної служби ОСОБА_5 районного управління юстиції Рівненської області та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_6, не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомленні належним чином, про що свідчать повідомлення поштових відправлень.

Колегією суддів враховується, що норми статті 22 ГПК України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в правовому полі статей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника Державного реєстратора Реєстраційної служби ОСОБА_5 районного управління юстиції Рівненської області та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_6, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10 липня 2012 року ОСОБА_6 та Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій", як засновники ТзОВ "Лювада" з однієї сторони, та ОСОБА_6, як директор ТзОВ "Лювада" з іншої сторони, підписали Акт приймання-передачі майна до статутного капіталу ТзОВ "Лювада". (т. 1 а.с. 26-27)

Відповідно до акту, засновники ТзОВ "Лювада" передали, а директор ТзОВ "Лювада" прийняв, зокрема під'їзні колії, довжиною 2,1 км., початок яких знаходиться на земельній ділянці площею 1,9490 га від точки Б до точки В позначених на плані меж земельної ділянки.

17 серпня 2013 року державний реєстратор Реєстраційної служби ОСОБА_5 районного управління юстиції Рівненської області прийняв рішення (індексний номер 5086450) про реєстрацію права власності ТзОВ "Лювада" на залізничні під'їзді колії довжиною 2,1 км. за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1.

Позивач, вважаючи, що він є власником підїзних залізничних колій як правонаступник ОСОБА_4 акціонерного товариства "Волинь-Цемент", яке, у свою чергу, є правонаступником ОСОБА_5 акціонерного товариства відкритого типу по виробництву цементу і шиферу "Волинь" та набуло у власність Підїзні залізничні колії у процесі корпоратизації Державного підприємства "ОСОБА_5 цементно-шиферний комбінат", звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи позовні вимоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідним обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Розглядаючи позовні вимоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідним обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пунктом 1 частини 1 статті 115 Цивільного кодексу України встановлено, що господарське товариство є власником, зокрема, майна переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Частиною 1 статті 12 Закону України Про господарські товариства встановлено, що товариство є власником, зокрема, майна переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Частиною 1 статті 113 Цивільного кодексу України визначено, що господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.

Відповідно до частини 1 статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою вважається організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Загальний порядок створення та реєстрації юридичної особи встановлений статтями 87, 88, 89 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частини 4 статті 87 Цивільного кодексу України юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. ОСОБА_6 державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина 1 статті 89 Цивільного кодексу України).

Таким чином, господарське товариство, як субєкт цивільних правовідносин виникає з дня його державної реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 144 Цивільного кодексу України встановлено, що статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається з вкладів його учасників. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю підлягає сплаті учасниками товариства до закінчення першого року з дня державної реєстрації товариства.

Частиною 2 статті 4 Закону України Про господарські товариства (в редакції від 18 грудня 2011 року) установчі документи повинні містити, зокрема, відомості про розмір та порядок утворення статутного (складеного) капіталу.

Частиною 1 статті 91 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно до частини 4 статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення (тобто, з моменту державної реєстрації в силу положень частини 4 статті 87 Цивільного кодексу України) і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, юридична особа як учасник цивільних правовідносин та як субєкт права власності виникає з дня її державної реєстрації.

Частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Установчі документи товариства з обмеженою відповідальністю (статут) підлягають державній реєстрації (стаття 8 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Враховуючи це, а також те, що юридична особа стає учасником цивільних правовідносин з дня її державної реєстрації, установчі документи юридичної особи набувають чинності з дня державної реєстрації такої юридичної особи.

Відтак, органи юридичної особи вважаються такими, що діють від імені юридичної особи та на підставі установчих документів юридичної особи після (з дня) державної реєстрації юридичної особи.

Колегією суддів встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю Лювада () зареєстровано 25 липня 2012 року, номер запису 1 000969.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що саме з 25 липня 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю Лювада набуло статусу юридичної особи, стало учасником цивільних правовідносин та потенційним субєктом права власності, набуло цивільної дієздатності, виконавчий орган товариства отримав правову можливість набувати цивільних прав і обовязків та здійснювати їх від імені товариства.

Разом з тим, Акт приймання-передачі майна до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю Лювада було підписано директором товариства 10 липня 2012 року, тобто за 15 днів до державної реєстрації ТОВ Лювада.

Спірний акт укладений зі сторони ТОВ Лювада директором товариства, проте відповідно до п.5.3 статуту товариства, наявного в матеріалах справи (т.2,а.с. 203-219) призначення і звільнення виконавчого органу товариства (згідно п.5.6 статуту Директора) належить до виключної компетенції зборів учасників товариства. Тобто, до моменту створення товариства та його реєстрації виконавчого органу товариства існувати не могло, у матеріалах справи відсутні рішення зборів учасників щодо призначення ОСОБА_6 на посаду директора.

Крім того, колегія суддів не погоджується із висновками суду щодо правомочності директора товариства укладати угоди до моменту реєстрації на підставі ст. 8 Закону України Про господарські товариства, а також щодо подальшого схвалення товариством акту-прийому передачі майна.

Так, відповідно до ст. 8 Закону України "Про господарські товариства" товариство може відкривати поточні та вкладні (депозитні) рахунки у банках, а також укладати договори та інші угоди тільки після його реєстрації. Угоди, укладені від імені товариства до моменту реєстрації, визнаються такими, що укладені з товариством, тільки за умови їх подальшого схвалення товариством.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази схвалення товариством спірного правочину, і судом першої інстанції дані обставини не з'ясовувались.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, те, що відповідно до статті 84 Господарського кодексу України, угоди, укладені засновниками товариства до дня його реєстрації, визнаються такими, що укладені з товариством, тільки за умови подальшого схвалення товариством у порядку, визначеному законом та установчими документами.

Проте, як вже зазначено вище, спірний правочин укладено не засновником, а директором товариства.

Окрім того відсутні будь-які докази на підтвердження правомірності розпорядження під"їзними залізничними коліями ТОВ ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій , оскільки правовстановлюючого документа, за яким би останній набув права власності на дане майне відповідачем 1 не надано з прничини його відсутності, юридичну особу товариства припинено.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства та встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що правочин щодо передачі під'їзних залізничних колій Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю Лювада є таким, що вчинений особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності та не відповідає вимогам ч.2 ст. 203 Цивільного кодексу України, а його зміст суперечив вимогам ч. 1 ст.203 Цивільного кодексу України.

Водночас, колегією суддів враховується те, що позивачами у справах, повязаних з визнанням правочинів недійсними, окрім їх учасників, може бути будь-яке підприємство, установа, організація, чиї права та охоронювані законом інтереси порушують ці правочини, і тільки з підстав, прямо передбачених Законом (така ж правова позиція викладене у п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно із ст. 2 ГПК України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на предявлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Водночас, наявність права на предявлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого вищевказаними нормами, права.

Так, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Враховуючи наведене до предмету дослідження у даній справі входить питання, в якій мірі та яким чином правочин щодо передання до статутного капіталу відповідача 1 майнового внеску ТОВ «ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій» порушує права позивача у справі.

Досліджуючи обставини можливого порушення оспорюваним правочином прав позивача, колегія суддів вважає з необхідне зазначити наступне.

Як свідчать обставини справи, станом на 1994 рік на території м. Здолбунова за адресою: Рівненська область, м.Здолбунів, вул. Шевченка, 1, знаходилися два державні підприємства:

- ОСОБА_5 цементно-шиферний комбінат (ОСОБА_5 ЦШК), правонаступником якого є ПАТ Діккегрофф Цемент Україна відповідно до свідоцтва від 13.12.1994 про державну реєстрацію ОСОБА_5 АТВТ по виробництву цементу і шиферу Волинь;

- ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій (ОСОБА_5 ЗБК), частина майна якого належить ТОВ Лювада, що підтверджується матеріалами приватизації.

ПАТ Діккергофф Цемент Україна є правонаступником ПАТ Волинь-Цемент, яке є правонаступником ОСОБА_5 відкритого акціонерного товариства Волинь-Цемент (зміна типу на ПАТ відбулося у відповідності до Перехідних положень Закону України "Про акціонерні товариства" від 17.09.2008р. № 514-VI), яке є правонаступником ОСОБА_5 акціонерного товариства відкритого типу по виробництву цементу і шиферу Волинь, що засноване відповідно до рішення концерну "Укрцемент" від 19.11.1994р. шляхом перетворення ДП "ОСОБА_5 цементно-шиферного комбінату" у Здолбунівське акціонерне товариство відкритого типу по виробництву цементу і шиферу Волинь в процесі корпоратизації на підставі Указу Президента України № 210/93 від 15 червня 1993 року Про корпоратизацію підприємств.

01 вересня 1990 року ОСОБА_7 міністрів Української PCP № 238 було створено Український державний концерн по виробництву цементу і азбестоцементних виробів (Укрцемент), до складу якого увійшов ОСОБА_5 цементно-шиферний комбінат імені 50-річчя СРСР.

На підставі ОСОБА_7 Кабінету Міністрів України № 717 від 08 вересня 1993 року Про затвердження Методики оцінки вартості об'єктів приватизації 01.11.1994р. було проведено оцінку вартості обєкта приватизації - ОСОБА_5 цементно-шиферного комбінату.

У відповіності з пунками 10, 11 ОСОБА_7 КМУ № 717 від 08 вересня 1993 року, до переліку майна обєкта приватизації включалися основні засоби, в тому числі споруди, транспортні засоби та інше майно державного підприємства.

В матеріалах справи наявна відомість розрахунку вартості будівель, споруд і передавальних пристроїв ОСОБА_5 ЦШК станом на 01.11.1994 року, згідно якої останній був власником споруд, будівель, іншого майна, в тому числі і залізничних колій (т.1, а.с.50-58). Зокрема, в розділі Цех-12, транспортний, вказано: жел. дор. пути широкой колеи дл. 11929 м. (рік введення в експлуатацію 01.01.56), жел. дор. пути с 5стр. переводом прот.10 (рік введення в експлуатацію 01.09.86).

У паспорті залізнодорожних шляхів ОСОБА_5 ЦШК від 24.10.1989 року (т.2, а.с.33-72), в технічному паспорті колій ПАТ Волинь-Цемент 2012 року (т.1, а.с.187-223) відображено підїзні залізничні колії, а саме №№52, 6,11,12,13 і 14.

Крім того, згідно доповнення до паспорту залізнодорожних шляхів ОСОБА_5 ЦШК (т.2, а.с.72), між ОСОБА_5 ЦШК - правопопередником ПАТ Дікергофф Цемент Україна та ОСОБА_5 ЗБК - попереднім власником колій, які були передані до статутного капіталу ТОВ Лювада, було погоджено, що ОСОБА_5 ЗБК експлуатує залізничні шляхи (№ 52 - від стрілки 2а до тупіка, № 11 - від стрілки 37, № 14 - від стрілки 10, шлях зїзд - від стрілки 22а), які зєднані із залізничними шляхами ОСОБА_5 ЦШК та які не зображені в Паспорті ОСОБА_5 ЦШК 1989 року.

Відтак, залізничні під'їзні колії, зображені в паспорті ОСОБА_5 ЦШК 1989 року, експлуатувалися ОСОБА_5 ЦШК, а ОСОБА_5 ЗБК експлуатував колії, які знаходились за межами залізничних під'їзних колій ОСОБА_5 ЦШК.

Вивченням матеріалів приватизаційної справи орендного підприємства ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій (т.1, а.с. 121-151), майном якого на даний час володіє ТОВ Лювада, колегія суддів встановила, що у матеріалах даної справи зазначено наступне майно железнодорожн.пути км. 1978 року побудови, кількість 2,1, інвентарний номер 21 та железнодорожн. пути п/м 1988 року побудови, кількість 60, інвентарний номер 34.

Колегія суддів звертає увагу, що роки побудови колій, відображені в інвентазиційних справах, ОСОБА_5 ЦШК та ОСОБА_5 ЗБК є різними, що дозволяє зробити висновок про те, що це різні об'єкти цивільних прав.

Крім того, колегією суддів звернуто увагу на те, що залізничні колії та під'їзні залізничні колії це різні об'єкти, які відрізняються технічними характеристиками та експлуатаційними можливостями.

Статтею 1 Закону України Про залізничний транспорт встановлено, що підїзні колії - залізничні колії, які призначені для обслуговування одного або кількох підприємств, організацій та установ у взаємодії із залізничним транспортом загального користування.

Так, відповідно до п.1.1 Правил обслуговування залізничних під'їзних колій, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 р. під'їзні залізничні колії призначено для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств у взаємодії із залізничним транспортом загального користування. Тобто вони мають безперервне з'єднання із загальною мережею залізниць на відміну від залізничних колій.

Відповідно до п.3.3.2.1.1 Рекомендацій щодо вживання термінів та визначень з безпеки руху поїздів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №464 від 03.06.2004 р., залізничні колії комплекс інженерних споруд та пристроїв, що утворюють дорогу із рейковою колією, призначені пропускати залізничний рухомий склад із установленою швидкістю.

Підставою для висновку, що у правопопередника позивача ОСОБА_5 цементно-шиферного комбінату перебували саме під»їзні залізничні колії є відомості розрахунку вартості будівель, споруд та передавальних пристроїв станом на 01.11.1994р., в яких вказані жел. дор. пути широкой колеи дл. 11929 м. (рік введення в експлуатацію 01.01.56), жел. дор. пути с 5стр. переводом прот.10 (рік введення в експлуатацію 01.09.86) (т. 1 а.с. 55), Паспорті залізнодорожних шляхів ОСОБА_5 ЦШК 1989р., де вказані колії № 52, 6, 11, 12, 13, 14 та Технічному паспорті під»їзних колій ПАТ «Волинь-Цемент» по ст.. Здолбунів 2012р.

При цьому, розглядаючи залізничні під»їзні колії як обєкт цивільних прав судом враховується і їх функціональне призначення та використання підприємством. Так у відомості розрахунку вартості будівель, споруд та передавальних пристроїв станом на 01.11.1994р. ОСОБА_5 ЦШК в розділі Цех-03 сировинний зазначено споруди 1951-1957 років забудови. В даному документі містяться відомості щодо введення в експлуатацію під»їзних залізничних колій протяжністю 11 929 м, введених в експлуатацію 1959 р.

У матеріалах справи наявний висновок №617/681 від 30.12.2016 року комплексної судової залізнично-транспортної та земельно-технічної експертизи по господарській справі №918/890/14 за позовом ПАТ Волинь-Цемент до ТОВ Лювада, третя особа ДТГО Львівська залізниця та державний реєстратор ОСОБА_8 (т.2, а.с.134-158), який оцінюється судом як доказ у справі за правилами ст.. 43 ГПК України.

У відповідності до якого (т. 2, а.с. 156), за аналізом технологічної карти маневрової роботи з подавання, збирання й розставлення вагонів на вантажних фронтах та схему під»їзної колії ПАТ «Волинь-цемент» можна зробити висновок, що колії № 13, № 6 та особливо стрілочний перевод № 2 є важливими елементами єдиного технологічного процесу і відносяться до єдиного технологічного комплексу.

Також висновком зазначено, що характеристики відкритих для руху залізничних колій № 6, 11 ,12 ,13, 52, приведених у Технічному паспорті підїзної залізничної колії ТОВ «Лювада» на станції Здолбунів ДТГО «Львівська залізниця» 2015р. співвідносяться з характеристиками під»їзних залізничних колій № 6, 11, 12, 13, 52, які відображені у технічному паспорті під»їзних колій ПАТ «Волинь-Цемент» по станції Здолбунів 2012р. як одна є частиною іншої (т. 2 а.с. 156).

При цьому експертом встановлено, що загальна довжина залізничних колій, які розташовані на земельних ділянках із кадастровими номерами :00:002:0084, :00:002:0086 1833,8 м, в той час, коли у відповідності з актом, що оспорюється, довжина колій, що передавалася ТОВ «Лювада» складає 2,1 км (що свідчить про відсутність здійснення інвентаризації та ідентифікації об"єктів на час підписання акта).

Поза межами дослідження та оцінки судом першої інстанції залишилися договори, укладені між Львівською залізницею та правопопередниками позивача, зокрема у відповідності до договорів експлуатації під»їзної залізничної колії (1991, 1996, 2001, 2006р.р. т. 2 , а.с. 109-132) ОСОБА_5 ЦШК, Здолбунівське акціонерне товариство відкритого типу по виробництву цементу і шиферу «Волинь», ВАТ «Волинь-цемент» визначені як «вітковласник», в той час, як за умовами даних договорів правопопередники АВКТ «ОСОБА_5 завод ЗБК» визначаються як «контрагент», тобто підприємство, яке має у межах під»їзної залізничної колії іншого підприємства свої склади або колії, що примикають до неї (п. 2.7 Правил обслуговування під"їзних залізничних колій). Зміст даних договорів свідчить про те, що ОСОБА_5 ЗБК не мав у власності залізничних колій, які б мали безпосереднє з»єднання з залізничним транспортом загального користування, водночас був власником колій, що примикали до під»їзних залізничних колій.

Колегія суддів зазначає, що документи, подані на заперечення позову та апеляційної скарги відповідачем 1 не містять доказів, що у правопопередників ТОВ «Лювада» перебували у власності такі обєкти як під»їзні залізничні колії.

Натомість, рішення господарського суду Рівненської області від 12.05.2010 у справі №3/55, яким визнано право власності АВКТВТ ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій на майно: залізничну колію довжиною 2,1 км та залізничну колію довжиною 60 м, розташовані в м.Здолбунів, Рівненської області, на яке посилається відповідач, заперечуючи позовні вимоги, судом не приймаються як доказ у справі, оскільки колегія суддів не вважає вищевказане рішення суду таким, що встановлює преюдиційні факти і може застосуватись судом відповідно до вимог ст.35 ГПК України, так як останнім визнано право власності за АВКТВТ ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій на залізничні колії в м. Здолбунів по вул.. Шевченка, 1. При цьому суд виходив з даних, визначених в плані приватизації цілісного майнового комплексу ОСОБА_5 заводу залізобетонних конструкцій, в т.ч. залізничну колію 2,1 км інвентарний номер 21, 1978 року побудови та залізничну колію 0,6 км 1988 року побудови, що не спростовується та не заперечується позивачем у справі.

Водночас, колегія звертає увагу на той факт, що залізничні колії, визначені у рішенні суду у справі № 3/55 як власність АВКТВТ ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій за договором купівлі-продажу передані у власність ТОВ ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій (за твердженням представника відповідача даний договір відсутній у ТОВ «Лювада», а юридичну особу ТОВ «ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій» припинено, тому оцінити його у суду можливості немає), а останнє внесло їх до статутного капіталу ТОВ «Лювада» за правочином, який оспорюється, не можуть буди доказом набуття права власності на під»їзні залізничні колії, оскільки і у рішенні суду і в приватизаційних документах обєктами права визначені залізничні колії 2,1 км та 0,6 км відповідно.

Колегією суддів береться до уваги також наступне.

Розпорядженням Виконавчого комітету ОСОБА_5 районної ради народних депутатів Рівненської області № 132-р від 13 грудня 1994 року було зареєстровано Здолбунівське акціонерне товариство відкритого типу по виробництву цементу і шиферу Волинь, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Дікергофф Цемент Україна.

Станом на момент переходу майна у власність ОСОБА_5 акціонерного товариства відкритого типу по виробництву цементу і шиферу Волинь діюче на той час законодавство не містило норм, які б повязували факт виникнення права власності не нерухоме майно з його державною реєстрацію.

Частиною 4 статті 3 Закону № 1952-ІУ встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрації прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Відтак, враховуючи, що на момент виникнення в ОСОБА_5 акціонерного товариства відкритого типу по виробництву цементу і шиферу Волинь права власності на підїзні залізничні колії, які знаходяться за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1 діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації права власності на нерухоме майно, ПАТ Дікергофф Цемент Україна, як правонаступник ОСОБА_5 акціонерного товариства відкритого типу по виробництву цементу і шиферу Волинь, є власником вказаного нерухомого майна.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що зазначеними матеріалами справи підтверджується право володіння та користування даним підїзними залізничними коліями правопопередниками позивача - ОСОБА_5 АТВТ по виробництву цементу і шиферу Волинь та ОСОБА_5 цементно-шиферного комбінату.

Відтак, включення до змісту правочину (акту прийому-передачі) від 10 липня 2012 року дії щодо передачі під'їзних залізничних колій, довжиною 2,1км, із наступною ідентифікацією: початок яких знаходиться на земельній ділянці площею 1,9490 га від точки Б до точки В позначених на плані меж земельної ділянки порушується право власності позивача, так як цим формулюванням включені усі колії, що знаходились на земельній ділянці площею 1,9490 га від точки Б до точки В, в той час як частина з них належать позивачу.

Суд також зазначає, що у жодному документі, наданому відповідачем 1, не вказано місце розташування колій, що належали АВКТ «ОСОБА_5 завод ЗБК», технічний паспорт під»їзної колії виготовлено ТОВ «Лювада» лише у 2015р., а тому станом на час вчинення правочину 10.07.2012р., у ТОВ «ОСОБА_5 ЗБК» були відсутні правові підстави стверджувати про місцезнаходження обєкта (залізничних колій) Твердження відповідача 1, що дані колії знаходяться на земельних ділянках, що належать йому на праві власності, не є доказом права власності на самі об»єкти. Приходячи до такого висновок суд враховує факт суміжності даних ділянок, а також спільну юридичну адресу підприємств (м. Здолбунів, вул.. Шевченка, 1), відсутність ідентифікації місцезнаходження колій у будь-яких документах.

Суд погоджується з запереченням відповідача, що технічний паспорт не є належним доказом права власності на залізничні колії, водночас правові висновки щодо належності під"їзних залізних колій позивачу судом постановляються на підставі усіх досліджених доказів у сукупності із врахуванням вимог нормативних актів на час введення їх в експлуатацію та протягом періоду користування.

Суд не приймає заперечення відповідача щодо неможливості існування права на колії, зареєстровані за ТОВ "Лювада" у позивача, оскільки у відповідності до даних реєстру у останнього зареєстровано колії більшою довжиною, ніж визначено відомостями розрахунку вартості будівель, споруд і передавальних пристроїв ОСОБА_5 ЦШК, оскільки позивачем надано документи, що свідчать про добудову колій впродовж 2009-2011р.р. вугільного комплексу загальною протяжністю 2860,4 км.

При цьому суд не погоджується з висновком суду першої інстанції та запереченнями відповідача щодо неправильного способу захисту порушеного права та необхідність застосування ст.. 388 ЦК України, оскільки ніким не спростовано факт перебування у користуванні та володінні саме позивача залізничних під»їзних колій, як на час вчинення оспорюваного правочину так і на час розгляду справи, що унеможливлює застосування такого способу захисту як віндикація.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності у даній справі суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті 261 ЦК, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Визначаючи початок відліку позовної давності у даній справі судом враховується той факт, що позивач не є учасником (стороною) оспорюваного правочину, а тому твердження відповідача 1 про те, що відлік позовної давності для вимоги про визнання правочину недійсним починається з дня вчинення такого правочину, суд вважає таким, що не заслуговує на увагу.

Разом з тим позивачем долучено до матеріалів справи лист відповідача 1 від 11.06.2014р., зі змісту якого вбачаться, що останнім 11.03.2014 надіслано повідомлення з проханням відкоригувати технологічний процес та припинити залізничний рух по території товариства. Листа від 11.03.2014 ТОВ «Лювада» сторонами не надано, разом з тим надано лист ТОВ «Лювада» № 01-4/14 від 14.03.14р., до якого додатками долучено свідоцтво про право власності на залізничні під»їзні колії та витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на залізничні під»їзні колії довжиною 2,1 км.

Враховуючи дані обставини, колегія суддів вважає, що саме 11.03.2014р. позивач дізнався про порушення свого права вчиненим правочином, а тому звернувшись з позовом 28.12.2016р. строку давності для захисту не пропустив.

Проаналізувавши описане вище, та беручи до уваги те що спірний акт прийому-передачі не порушує прав позивача в частині передачі іншого зазначеного в даному акті майна, застосовуючи норми ст.. 13 ЦК України щодо меж здійснення цивільних прав, позов підлягає частковому задоволенню, а тому колегія суддів приходить до висновку про визнання недійсним правочину в частині передачі в статутний капітал ТОВ Лювада від ТОВ «ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій» залізничних під'їзних колій довжиною 2,1 км, початок яких знаходиться на земельній ділянці площею 1,9490 га від точки Б до точки В позначених на плані меж земельної ділянки.

Розглядаючи позовні вимоги в частині скасування рішення індексний номер 5086450 державного реєстратора реєстраційної служби ОСОБА_5 районного управління юстиції від 17 серпня 2013 року про реєстрацію права власності за ТОВ Лювада на залізничні під'їзні колії довжиною 2,1 км з адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м.Здолбунів, вул.Шевченка, 1, колегія суддів вважає їх такими, що підлягають до задоволення, у зв'язку із наступним.

Пунктом 4 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як відновлення становища, яке існувало до порушення. Суть цього способу захисту права полягає у відміні всіх юридичних наслідків, які виникли внаслідок та після порушення відповідного права.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Частиною 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Частиною 2 статті 265 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи встановлені обставини щодо недійсності правочину, колегія суддів вважає рішення державного реєстратора таким, що носить похідний характер та має наслідком порушення права позивача, а відтак підлягає скасуванню.

В силу ч. 2 ст. 4-3 ГПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ч.1 ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 34, 43 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача (скаржника), викладені в апеляційній скарзі, документально обґрунтованими, такими, що не в повній мірі досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно зясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання недійсним акту прийому-передачі до статутного капіталу в частині під'їзних залізничних колій, тому апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 28 лютого 2017 року - скасуванню.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у відповідності до ст. 49 ГПК України слід розподілити пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" від 21.03.2017 задоволити частково.

Рішення господарського суду Рівненської області від 28 лютого 2017 року у справі №918/1377/16 скасувати. Прийняти нове рішення.

Визнати недійсним правочин, оформлений актом від 10.07.2012р., в частині передачі в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Лювада» від Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_5 завод залізобетонних конструкцій» залізничних під'їзних колій довжиною 2,1 км, початок яких знаходиться на земельній ділянці площею 1,9490 га від точки Б до точки В позначених на плані меж земельної ділянки.

Скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби ОСОБА_5 районного управління юстиції від 17 серпня 2013 року про реєстрацію права власності за ТОВ «Лювада» на залізничні під'їзні колії довжиною 2,1 км за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м.Здолбунів, вул.Шевченка, 1.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лювада» (35705, Рівненська область, Здолбунівський район, м.Здолбунів, вул.Незалежності, буд.42, ) на користь ОСОБА_4 акціонерного товариства «Діккергофф Цемент Україна» (03083, м.Київ, вул.Пирогівський Шлях, буд.26, ) 2067 грн. судового збору за розгляд позовної заяви.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лювада» (35705, Рівненська область, Здолбунівський район, м.Здолбунів, вул.Незалежності, буд.42, ) на користь ОСОБА_4 акціонерного товариства «Діккергофф Цемент Україна» (03083, м.Київ, вул.Пирогівський Шлях, буд.26, ) 2273,70 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

ОСОБА_7 набирає законної сили з дня її прийняття.

ОСОБА_7 апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/1377/16 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.