РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2017Справа №910/23780/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до 1. Комунального підприємства "Київський метрополітен"

2. Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про зобов'язання укласти договір

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - за довіреністю б/н від 17.01.2017 року;

від відповідача 1: Швед Я.О. - за довіреністю № 170 від 26.12.2016 року;

від відповідача 2: Костюк О.М. - за довіреністю № 062/02/07-133 від 10.01.2017 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Комунального підприємства "Київський метрополітен" про зобов'язання укласти договір, а саме .

В обґрунтування позовних вимоги позивач посилається на наявність підстав для продовження дії Договору оренди №43-Упр(Ор)-10 від 01.06.2010 року на термін 2 роки 364 дні шляхом укладення нового договору на тих самих умовах, зважаючи на наявність рішення постійної комісії Київради з питань власності, оформленого протоколом № 166 засідання комісії від 24.12.2013 року щодо погодження позивачу строку дії договору оренди для торгівлі непродовольчими товарами та фото послуг, внаслідок чого позивач вважає наявними підстави для укладення договору оренди на тих самих умовах на термін 2 роки 364 дні, відповідно до Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради 21.04.2015 року № 415/1280.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2017 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 26.04.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 року за клопотанням позивача залучено до участі у справі як відповідача 2 Департамент комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01001, м.Київ, ВУЛИЦЯ ХРЕЩАТИК, будинок 10; ) та розгляд справи відкладався на 17.05.2017 року.

В судове засідання 26.04.2017 року з'явились уповноважені представники позивача та відповідача 1.

В судове засідання 17.05.2017 року з'явились уповноважені представники позивача та відповідачів 1, 2.

26.04.2017 року через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву № 12/04-120 від 26.04.2017 року, в якому КП «Київський метрополітен» заперечує проти позовних вимог, посилаючись на припинення договору оренди №43-Упр(Ор)-10 від 01.06.2010 року в зв'язку з запереченнями орендодавця щодо продовження договору оренди, а також наявністю судового рішення про виселення позивача з орендованого майна та зобов'язання вчинити дії з демонтажу тимчасових огороджувальних конструкцій (кіосків).

27.04.2017 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява б/н про зміну предмета позову у зв'язку з залученням до участі у справі співвідповідача, в якій позивач просив суд зобов'язати відповідачів 1, 2 укласти з позивачем договір оренди спірного нерухомого майна строком на 2 роки 364 дні в редакції типового договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415/1280 від 21.04.2015 року. Заява разом з доданими до неї доказами надсилання її на адреси відповідачів 1, 2 долучена судом до матеріалів справи.

Розглянувши в судовому засіданні 16.05.2016 заяву представника позивача про зміну предмету позову, подану до початку судового засідання 16.05.2017 року, суд зазначає, що згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Предметом позову є матеріально - правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12р. "Про судове рішення" зміна предмета або підстав позову за заявою позивача допустима лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та якщо при цьому не порушено процесуальних прав відповідача, передбачених статтями 22 і 23 ГПК, і відповідачеві було надано можливість подання доказів щодо нового предмета або підстав позову та наведення його доводів у судовому засіданні. Волевиявлення позивача повинно викладатись у письмовій формі.

Враховуючи, що зміна предмету позову є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує процесуальні права відповідачів, передбачені ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, вищевказана заява про зміну предмету позову прийнята судом до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Також 16.05.2017 року через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву б/н б/д, в якому Департамент проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що підстави для продовження дії договору оренди №43-Упр(Ор)-10 від 01.06.2010 р. відсутні з огляду на встановлені рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/16218/16 від 06.12.2016 року, яке набрало законної сили, обставини заперечення КП «Київський метрополітен» проти продовження дії договору оренди та припинення дії останнього. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 17.05.2017 року сторонами суду не надано.

В судовому засіданні 17.05.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з урахуванням заяви про зміну предмету позову та просив суд їх задовольнити.

Представники відповідачів 1, 2 в судовому засіданні 17.05.2017 року проти позовних вимог за перечували з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву та просили відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 17.05.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 01 червня 2010 р. між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (орендодавець за договором, відповідач 1 у справі) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендар за договором, позивач у справі) був укладений Договір оренди № 43-Упр(Ор)-10 (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1 якого орендодавець на підставі рішення Київради № 917/2986 від 24.12.2009 р. передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю), визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючи ми конструкціями (кіоском) орендаря, що знаходиться за адресою: станція метро «Дружби народів», для торгівлі непродовольчими товарами та фотопослуги.

Згідно з п. 2.1 Договору об'єктом оренди є частина вестибюлю, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», огороджуючими конструкціями (кіоском) орендаря, загальної площею 8,3 кв.м, згідно з викопіюванням з схеми тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього Договору.

Відповідно до п. 2.4 Договору об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства «Київський метрополітен».

У відповідності до умов Договору орендодавець зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього Договору з додатками передати, а орендар прийняти по акту приймання-передачі об'єкт оренди (п. 4.1 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до умов Договору відповідач 1 передав, а позивач прийняв у користування нерухоме майно - частину вестибюлю станції метро «Дружби народів», визначену тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіоском), загальною площею 8,3 кв.м (об'єкт оренди), що підтверджується відповідним належним чином оформленим актом приймання-передачі майна в оренду від 01.06.2010 року, підписаним обома сторонами без зауважень (додаток №1 до Договору).

За таких обставин господарським судом встановлено, що КП «Київський метрополітен» було належним чином виконано свій обов'язок з передачі орендарю на підставі спірного Договору оренди орендованого нерухомого майна в строкове платне користування, а позивачем, у свою чергу, прийнято орендоване майно без будь-яких зауважень.

Факт отримання в оренду та подальше користування нежитловим приміщенням сторонами не заперечувався.

За умовам Договору за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі рішення Київради від 24.12.2009 року № 917/2986 та Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради №34/91 від 28.09.2016, та на дату підписання Договору місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плати, що є невід'ємною частиною цього Договору, становить 371,06 грн. за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому за об'єкт оренди станом на травень 2010 року складає 3079,79 грн. без ПДВ (п. 3.1. Договору).

Згідно п. 9.1 Договору він вступає в силу з моменту підписання його сторонами і відповідно до рішення Київради № 917/2986 від 24.12.2009 року діє з 01.06.2010 р. до 31.05.2012 р.

За відсутності заперечень з боку орендодавця внаслідок автоматичної пролонгації дія Договору була продовжена до 31.05.2016 р. на підставі Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Згідно рішення постійної комісії Київради з питань власності від 24.12.2013 р., оформленого протоколом №166, була підтримана пропозиція депутата Київради Тесленка П. про погодження питання щодо продовження позивачу строку дії договорів оренди, в тому числі і спірного Договору, на 2 роки 364 дні тощо.

Листом від 13.06.2016 № 524-713 орендодавець повідомив позивача про закінчення терміну дії Договору 31.05.2016 та відсутність наміру продовжувати дію останнього, а також вимагав протягом 30-ти календарних днів передати об'єкт оренди по акту прийому-передачі майна балансоутримувачу.

При цьому позивач зазначає, що неодноразово звертався до КП «Київський метрополітен» щодо продовження строку дії Договору, зокрема, листами № 87 від 04.09.2015 року, № 29 від 29.03.2016 року та № 35 від 05.04.2016 року, натомість відповідачем жодних дій щодо укладення правочину про продовження орендних правовідносин щодо спірного нерухомого майна - частину вестибюлю станції метро «Дружби народів», визначену тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіоском), загальною площею 8,3 кв.м вчинено не було.

Таким чином, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачами зобов'язань щодо укладення договору оренди в порядку, визначеному Положенням про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415/1280, та невиконання рішення постійної комісії Київради з питань власності, оформленого протоколом № 166 засідання комісії від 24.12.2013 року, наявні підстави для укладення із відповідачами 1, 2 нового договору оренди спірного нерухомого майна строком на 2 роки 364 дні в редакції типового договору про передачу майна територіальної громади міста Києва.

Отже, посилаючись на безпідставну відмову відповідачів від укладення договору оренди на новий строк, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

При цьому оскільки орендоване майно є комунальною власністю, то відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним законом з питань оренди комунального майна та, відповідно до частин 1, 2 ст. 1, регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, або майна, що перебуває у комунальній власності.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч.1. ст. 760 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Зокрема, як зазначалось судом вище, матеріалами справи належним чином підтверджується передача орендованого нерухомого майна - частини вестибюлю на станції метро «Дружби народів» загальною площею 8,3 кв.м, в оренду відповідачеві.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 4 ст. 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 19 зазначеного Закону ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Умови внесення орендної плати передбачені, зокрема, розділом 3 Договору.

При цьому суд зазначає, що питання оренди комунального майна регулюється, зокрема, Положенням про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 (далі - Положення).

Суд зазначає, що за приписами частини 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 вказаної статті).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналогічна правова позиція закріплена в ч. 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України, відповідно до яких зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Як вбачається із ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами слід вчиняти у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом, закріпленим у частині 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як зазначалось судом вище, у пункті 9.1 Договору оренди № 43-Упр(Ор)-10 від 01.06.2010, укладеного між позивачем та відповідачем 1, сторони правочину погодили, що договір діє з 01.06.2010 до 31.05.2012 (два роки).

Згідно із п. 9.3 Договору після закінчення строку дії цього договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради.

При цьому відповідно до 9.5 Договору оренди договір припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно приписів ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Вказана стаття кореспондується зі ст. 764 ЦК України, в якій зазначено, що у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Таким чином, бажання наймача продовжувати відносин найму висловлюється конклюдентними діями - шляхом продовження користування майном після закінчення строку договору найму. Що ж стосується наймодавця, то підставою для продовження відносин найму є його згода, яка виражається у відсутності заперечень та вимоги до наймача повернути орендоване майно протягом одного місяця після закінчення строку дії Договору найму. Якщо протягом цього строку наймодавець заявить про своє бажання припинити відносити найму, наймач зобов'язаний буде повернути йому майно у строки та в порядку, передбаченому Договором.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Статтею 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно визначення ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. При цьому такі заперечення можуть бути висловлені останнім, як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення дії цього строку.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 03.06.2008р. у справі №2-11/9948-2007 та від 18.08.2009 у справі №2/385, а також у постанові Вищого господарського суду України від 16.06.2015 у справі №925/2355/14.

За змістом положень ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України волевиявлення орендодавця про припинення договору повинно бути виражене у відповідній заяві, адресованій орендареві.

Крім того, відповідно до роз'яснень Вищого господарського суду України, викладені в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" зазначено, що зі змісту статей 759, 763 та 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Як встановлено судом, Господарським судом міста Києва у справі № 910/16218/16 за позовом КП "Київський метрополітен" до ФОП ОСОБА_1 про виселення з орендованого майна, що знаходиться за адресою станція метро "Дружби народів", загальною площею 8,3 кв.м, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 року, задоволено позов комунального підприємства повністю, зокрема, виселено Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 з орендованого майна, а також зобов'язано ФОП ОСОБА_1 у строк не пізніше 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили демонтувати тимчасові огороджуючі конструкції (кіоски), що знаходяться в частині вестибюлю, та встановлено, що Договір оренди № 43-Упр(Ор)-10 від 01.06.2010 року припинив свою дію 31.05.2016 року у зв'язку з висловленням орендодавцем заперечень проти поновлення договору на новий строк.

У відповідності до частини 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови № 18, згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин суд вважає встановленим вищезазначеним рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 року у справі № 910/16218/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 року, факт припинення дії спірного Договору та відсутність підстав для користування позивачем спірним майном. При цьому вказані факти відповідно до норм ГПК та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційними і доказування не потребують.

В свою чергу доказів того, що Договір оренди був продовжений на довший термін, матеріали справи не містять.

Одночасно з цим, в межах даної справи № 910/23780/16, згідно з заявою про зміну предмету позову від 26.04.2017, позивачем заявлено вимогу про зобов'язання відповідачів 1 та 2 укласти договір оренди комунального майна в редакції типового договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415/1280 від 21.04.2015. Окрім того, як вказує позивач, відповідно до нового порядку передачі комунального майна в оренду договір оренди є тристороннім та повинен бути підписаний позивачем, відповідачем 1 та відповідачем 2.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 3 ст. 184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

21.04.2015 Київською міською радою прийнято рішення № 415/1280, яким, зокрема, затверджено Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва (далі - Положення), Порядок проведення конкурсу на право оренди майна територіальної громади міста Києва, Методику розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, та Типовий договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду.

Так, відповідно до п. 2.1 Положення Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є орендодавцем щодо цілісних майнових комплексів комунальних підприємств територіальної громади міста Києва, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, майна, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), а також нерухомого майна, що передається в оренду районним в місті Києві державним адміністраціям.

Згідно з п. 4.5 Положення фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди (потенційні орендарі), надають заяву про оренду за формою та документи згідно з переліком (додаток 2 до Положення) орендодавцю.

Пунктами 7.1, 7.2 Положення визначено, що передача майна здійснюється на конкурсних засадах, крім випадків, передбачених пунктом 8 цього Положення. Конкурс проводиться відповідно до Порядку проведення конкурсу на право оренди майна територіальної громади міста Києва.

При цьому, пунктом 9.1 Положення, на який посилається позивач, передбачено, що орендодавець протягом семи робочих днів з дати отримання рішення про передачу майна в оренду готує проект договору оренди згідно з Типовим договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду та з урахуванням результатів конкурсу і надсилає його рекомендованим листом або вручає особисто під розписку підприємству-балансоутримувачу (яким є відповідач-2).

Підприємство-балансоутримувач протягом трьох робочих днів з дати отримання від орендодавця проекту договору оренди підписує його та повертає орендодавцю. Орендодавець протягом трьох робочих днів з дати отримання від підприємства-балансоутримувача підписаного договору оренди підписує та надсилає його рекомендованим листом або вручає особисто під розписку орендарю (п.9.2 Положення).

Порядок внесення змін до договору оренди встановлено у розділі 12 Положення.

Разом з цим, всупереч приписам ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів звернення до відповідача 2 із заявою встановленої форми про намір укласти Договір оренди або внести зміни до істотних умов раніше укладеного Договору, доказів надання відповідачу 2 документів, перелік яких передбачено Положенням про оренду майна територіальної громади міста Києва, доказів участі у конкурсі на право оренди майна, а також прийняття уповноваженим органом рішення про передачу або відмову в передачі майна в оренду позивачу в порядку, передбаченому рішенням Київської міської ради № 415/1280 від 21.04.2015.

При цьому суд зауважує, що за приписами частин 1, 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачена виключна компетенція сільських, селищних, міських рад та визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення за дорученням відповідних рад питань про продаж, передачу в оренду, концесію або під заставу об'єктів комунальної власності, які забезпечують спільні потреби територіальних громад і перебувають в управлінні районних, обласних рад, а також придбання таких об'єктів в установленому законом порядку.

Порядок укладення договору оренди встановлений у статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", згідно з якою фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України відповідному орендодавцеві, зазначеному у статті 5 цього Закону.

Органи, уповноважені управляти майном, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, розглядають подані матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після надходження матеріалів повідомляють підприємство про своє рішення (надання дозволу щодо укладення договору оренди або відмову). При розгляді матеріалів щодо передачі в оренду нерухомого майна можуть враховуватися пропозиції місцевої державної адміністрації, відповідного органу місцевого самоврядування щодо розміщення бюджетних установ і організацій (абзац 2 частини 3 вказаної норми Закону).

Відповідно до частини 8 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відмови в укладенні договору оренди, а також неодержання відповіді у встановлений термін заінтересовані особи мають право звернутися за захистом своїх інтересів до суду.

Як визначено в ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, перелік основних способів захисту яких визначається ч. 2 ст.16 Цивільного кодексу України, а також ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Таким чином, приймаючи до уваги відсутність доказів ініціювання позивачем у встановленому порядку, зокрема, передбаченому ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", питання щодо укладення нового договору оренди комунального майна, у суду відсутні підстави вважати права позивача порушеними з боку відповідача 1 та/або відповідача 2 при укладенні договору оренди в редакції типового договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415/1280 від 21.04.2015.

В свою чергу посилання позивача в обґрунтування позовних вимог щодо зобов'язання укласти договір на протокол засідання постійної комісії Київради з питань власності №166 від 24.12.2013 р. як належний та додатній доказ наявності підстав для зобов'язання відповідачів 1, 2укласти новий договір оренди судом до уваги не приймається з огляду н той факт, що вказаним рішенням було погоджено питання щодо продовження діючих на той час договорів оренди, а не надано згоду на укладання нового договору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, які свідчать про порушення прав позивача з боку відповідачів 1, 2, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 22, 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 29.05.2017 року.