ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. Справа № 909/1171/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючий суддя: Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

при секретарі судового засідання Фака С.,

за участі представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився;

від третьої особи - не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н, від 23.02.2017,

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 07.02.2017

у справі № 909/1171/16, суддя - Малєєва О.В.,

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с. Підгір'я, Богородчанський район, Івано-Франківська область,

до відповідача державного підприємства «Солотвинське лісове господарство», смт. Солотвино, Богородчанський район, Івано-Франківська область,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Кабінету Міністрів України, м. Київ,

про зобов'язання надати згоду на вилучення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 07.02.2017 відмовлено в задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до державного підприємства «Солотвинське лісове господарство» про зобов'язання надати згоду на вилучення земельної ділянки.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не обґрунтував в чому саме полягає неправомірна поведінка відповідача і яким чином дії відповідача порушують права чи інтерес позивача, оскільки у ДП "Солотвинське лісове господарство" відсутній обов'язок надавати згоду на вилучення спірної земельної ділянки. Розпорядженням КМУ №610-р від 10.04.2008 "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками" тимчасово зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок.

На думку суду першої інстанції, викладене свідчить про те, що відповідач не допустив порушення прав позивача, останнім невірно обрано спосіб захисту порушеного права, а тому підстави для задоволення позову - відсутні.

В апеляційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (позивач) просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 07.02.2017 та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що розпорядження Кабінету Міністрів України №610-р від 10.04.2008 «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» не поширюється на вилучення спірної ділянки в даній справі, оскільки на спірній земельній ділянці розміщені об'єкти нерухомості. Ненадання державним підприємством «Солотвинське лісове господарство» (землекористувача) нотаріально завіреної згоди на вилучення земельної ділянки перешкоджає позивачу звернутися до Кабінету Міністрів України з заявою про вилучення спірної земельної ділянки, а відтак, на думку апелянта, порушує його права. Також, апелянт вказує, що надання землекористувачем нотаріально засвідченої згоди не є вилученням в розумінні ст. 149 Земельного кодексу України, оскільки вирішення даного питання належить до компетенції Кабінету Міністрів України.

У відзиві на апеляційну скаргу державне підприємство «Солотвинське лісове господарство» (відповідач) просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначає, що земельна ділянка, яку позивач має намір вилучити відноситься до розсадника (відкриті простори з поодинокими деревами), що підтверджується випискою з таксаційного опису, а тому, на думку відповідача, ненадання згоди позивачу на вилучення спірної земельної ділянки є обґрунтованою, оскільки до спірних правовідносин підлягає застосуванню розпорядження Кабінету Міністрів України №610-р від 10.04.2008 «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками».

В судове засідання учасники судового процесу не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були належним чином повідомлені, а також враховуючи те, що їх явка в судове засідання не визнавалась обов'язковою, апеляційний господарський суд ухвалив розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Івано-Франківської області від 07.02.2017 без змін, а апеляційної скарги відповідача без задоволення, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 від 06.09.2012, яке зареєстровано в реєстрі за №2197 та посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_4, ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається із споруди культурно-побутового комплексу загальною площею 521,4 кв. м, який знаходиться в АДРЕСА_1

Право власності на вказане майно зареєстровано 15.10.2012 відповідно до витягу №35841081 реєстраційний номер 5812942, номер запису 1 в книзі 2.

Відповідно до свідоцтва НОМЕР_2 від 05.03.2013, яке зареєстровано в реєстрі за №582 та посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_4, ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається із культурно-побутового комплексу загальною площею 823,3 кв. м, який знаходиться в АДРЕСА_1

Право власності на вказане майно зареєстровано 05.03.2013 відповідно до витягу №959804.

Також, судами встановлено, що попереднім власником фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 у 2010 році виготовлявся проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування споруд культурно-побутового комплексу на території Підгірської сільської ради, урочище Діброва, Богородчанський район, Івано-Франківська область.

Дозвіл на його виготовлення було надано відповідно до розпорядження Івано-Франківської обласної державної адміністрації №94 від 25.02.2010, враховуючи згоду державного підприємства «Солотвинське лісове господарство» на розробку проекту землеустрою на відведення земельної ділянки для обслуговування споруд культурно-побутового комплексу за рахунок нелісової площі 0,1499 га в кварталі 27 виділ 17 Богородчанського лісництва.

Дана згода викладена в нотаріально посвідченій заяві від 12.04.2010, яка зареєстрована в реєстрі за №1017. Крім цього, у даній заяві зазначено, що державне підприємство «Солотвинське лісове господарство» не заперечує проти вилучення даної земельної ділянки з держлісфонду відповідно до вимог, передбачених Лісовим кодексом України та Земельним кодексом України. Вказана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту в урочищі Діброва с. Підгір'я, Богородчанського району, Івано-Франківська області.

Згодом, з метою оформити користування земельною ділянкою на якій знаходяться вищевказані об'єкти нерухомого майна, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (позивач) зверталася до Івано-Франківської Обласної державної адміністрації із заявою від 27.09.2013 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування споруд культурно-побутового комплексу площею 0,1499 га.

Головне управління Держземагентства в Івано-Франківській області надало відповідь №309/05/03 від 22.10.2013, що відповідно до положень ЗК України при поданні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування необхідно, зокрема, долучити письмову згоду землекористувача, засвідчену нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Зазначило, що у даному випадку для визначення уповноваженого органу, який має право здійснювати розпорядження вказаною земельною ділянкою необхідно надати погодження на вилучення вказаної земельної ділянки із постійного користування ДП "Солотвинське лісове господарство" із чітким зазначенням категорії земель, видом угідь, що вилучається.

Надалі фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до державного підприємства «Солотвинське лісове господарство» із заявою від 28.11.2013 про надання погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,1499 га для обслуговування споруд культурно-побутового комплексу за рахунок земель лісогосподарського призначення (нелісова земельна ділянка), яка перебуває у користуванні державного підприємства «Солотвинське лісове господарство».

У відповідь на дане звернення державного підприємства «Солотвинське лісове господарство» у листі №14 від 29.01.2014 вказало, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №610-р від 10.04.2008 «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок, тимчасово зупинило прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок.

Враховуючи вищенаведені обставини фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась з позовом.

Отже, предметом позову є вимога фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до державного підприємства «Солотвинське лісове господарство» про зобов'язання надати нотаріально посвідчену згоду на вилучення земельної ділянки для обслуговування споруд культурно-побутового комплексу за рахунок нелісової площі 0,1499 га в кв.27 вид. 17 Богородчанського лісництва, яка знаходиться за межами населеного пункту с. Підгір'я в урочищі «Діброва», Богородчанського району, Івано-Франківської області) із постійного користування державного підприємства «Солотвинське лісове господарство» з метою оформлення права користування землею, на якій розміщуються будівлі, що перебувають у його власності.

Як на підставу позову посилається на безпідставність та незаконність відмови відповідача в наданні згоди на вилучення спірної земельної ділянки, а дії відповідача, спрямовані на застосування розпорядження Кабінету Міністрів України №610-р від 10.04.2008 «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», такими, що не відповідають чинному законодавству, посилаючись на ст. 116, 123, 149 Земельного кодексу України.

З плану-схеми (а.с.25), кадастрового плану земельної ділянки НОМЕР_3 (а.с.36), довідки управління Держкомзему у Богородчанському районі Івано-Франківської області №04-28/221 від 16.03.2010 (а.с.37), витягу із розробки по формі №6-зем (га) станом на 01.01.2010 по Богородчанському району №04-20/65 від 31.03.2010 (а.с.38) вбачається, що спірна земельна ділянка, згоду на вилучення якої не надав відповідач, належить до державної форми власності, призначена для обслуговування споруд культурно-побутового комплексу за рахунок нелісової площі 0,1499 га в АДРЕСА_2 та постійним землекористувачем якої є державне підприємство «Солотвинське лісове господарство».

Частиною 1 ст. 141 Земельного кодексу України визначено підстави припинення права користування земельною ділянкою: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.

За нормами ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування з земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок проводиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси для нелісогосподарських потреб.

Право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - рілля, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення вилучає Кабінет Міністрів України, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою статті 149 Земельного кодексу України, та у випадках, визначених статтею 150 Земельного кодексу України.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, ДП «Солотвинське лісове господарство» згідно вищенаведених документів є постійним землекористувачем спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 ГК України, держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Згідно ч. 1 ст. 133 ГК України, основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України.

Частинами 1-3 ст. 136 ГК України, встановлено, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Враховуючи те, що спірні земельні ділянки є державною власністю, наданими відповідачу у постійне користування для ведення лісового господарства, право їх вилучення належить Кабінету Міністрів України.

При цьому, майно, закріплене за ДП «Солотвинське лісове господарство» на праві господарського відання, що в свою чергу передбачає можливість користування та розпорядження закріпленим майном на розсуд суб'єкта цього права (підприємства), але в межах закону і затвердженого власником майна статуту підприємства.

Проте, матеріали справи не містять погодження чи згоди на вилучення земельних ділянок, переданих ДП «Солотвинське лісове господарство» у господарське відання від органу, уповноваженого управляти державною власністю.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 610-р від 10.04.2008 «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі - ділянки) Міністерству екології та природних ресурсів, Міністерству аграрної політики та продовольства, Міністерству оборони, Державному агентству лісових ресурсів та Державному агентству земельних ресурсів до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення, крім вичерпного переліку випадків, коли за умови обґрунтування неможливості реалізації альтернативних варіантів вирішення питання ділянки вилучаються і передаються у постійне користування та/або в оренду.

Апелянт, як на безпідставність застосування відповідачем розпорядження Кабінету Міністрів України № 610-р від 10.04.2008 при відмові в наданні згоди на вилучення спірної земельної ділянки, посилається на одну з виключних обставин, зазначених в згаданому переліку випадків, коли за умови обґрунтування неможливості реалізації альтернативних варіантів вирішення питання ділянки вилучаються і передаються у постійне користування та/або в оренду, а саме: за рішенням Кабінету Міністрів України - для розміщення інших об'єктів, вилучення і надання ділянок для яких здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України. Проте, дані доводи апеляційної скарги спростовані вищевикладеним.

Доказів прийняття Кабінетом Міністрів України обов'язкових до виконання постанов або розпоряджень щодо вилучення у відповідачів спірної земельної ділянки матеріали справи не містять.

Відповідно до приписів частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 вказаної норми визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Наведені норми кореспондують з положеннями статті 20 Господарського кодексу України.

При цьому, способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені статтею 152 Земельного кодексу України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Позивач звернувся до суду з вимогою про зобов'язання відповідача надати нотарільно завірену згоду на вилучення спірної земельної ділянки, тобто фактично просить примусити відповідача виконати обов'язок, який не був на нього покладений нормами Земельного кодексу України, а відтак, обраний позивачем спосіб захисту не відновить і не захистить його права на користування спірними земельними ділянками, оскільки вони не вилучались у відповідача у встановленому законом порядку.

Беручи до уваги приписи законодавства, апеляційний господарський суд вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зобов'язання відповідача надати згоду на вилучення частини земельної ділянки, з метою надання її позивачу, з огляду на відсутність такого способу захисту права, який визначений позивачем при зверненні до суду.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог, а тому апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 07.02.2017 залишенню без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 ГПК України, суми, пов'язані з розглядом справи, покладаються при відмові в задоволенні позову - на позивача.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про залишення сплати судового збору за подання апеляційної скарги за позивачем (апелянтом).

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 07.02.2017 у справі №909/1171/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови виготовлений 19.05.2017.