КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2017 р. Справа№ 910/1455/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Ципляк П.С.;

відповідача: Болінський С.С.;

третьої особи-1: не з'явився;

третьої особи-2: Окатий М.Г.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія

"Агровей"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 27.02.2017р.

у справі №910/1455/17 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія

"Агровей"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Південний

фінансовий партнер"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача: 1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Славтрейд Агро"

2) Публічне акціонерне товариство "Фідобанк"

про визнання поруки такою, що припинена

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Південний фінансовий партнер" (далі - відповідач) про визнання поруки такою, що припинена.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що додатковим договором №3 від 31.10.2014р. до кредитного договору №459Ю від 25.09.2013р. без попередньої згоди позивача, як поручителя Товариства з обмеженою відповідальність "Славтрейд Агро" за виконання ним зобов'язань по кредитному договору №495Ю від 25.09.2013р., було встановлено нові, не передбачені від початку, зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальність "Славтрейд Агро", невиконання яких згідно з п.2.4.2 названого кредитного договору є підставою для застосування підвищеної процентної ставки, а відтак порука позивача перед відповідачем за виконання Товариством з обмеженою відповідальність "Славтрейд Агро" зобов'язань за кредитним договором №459Ю від 25.09.2013р. є припиненою з 31.10.2014р.

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та непідтвердженості вимог позивача, просив суд в позові відмовити. На думку відповідача, зміни, які були внесені сторонам до кредитного договору №459Ю від 25.09.2013р. додатковим договором №3 від 31.10.2014р. не привели до збільшення процентної ставки, а обсяг зобов'язань поручителя відповідно не збільшився, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2017р. (том справи - 1, аркуші справи - 1-2), на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Товариство з обмеженою відповідальність "Славтрейд Агро" (далі - третя особа-1) та Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" (далі - третя особа-2).

Третя особа-1 явку свого представника у судові засідання не забезпечила, відзиву на позов не надала, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Третя особа-2 в усних поясненнях проти позову заперечувала, просила суд в позові відмовити.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.02.2017р. у справі №910/1455/17 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2017р. у справі №910/1455/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що з огляду на умови спірного договору поруки з урахуванням правових позицій Верховного Суду України можна дійти висновку про те, що формулювання п.1.2 договору поруки №495Ю-3 від 27.09.2013р. не може бути сприйняте як відмова позивача від права на попереднє письмове узгодження таких змін. Таким чином, надання письмової згоди позивачем на збільшення обсягу відповідальності, обумовлене додатковим договором №3 від 31.10.2014р. до кредитного договору №495Ю від 25.09.2013р., було обов'язковим.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2017р., апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017р. (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 20.04.2017р.

В судове засідання 20.04.2017р. з'явилися лише представники позивача та третьої особи-2. Представники відповідача та третьої особи-1 не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.04.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 18.05.2017р.

В судовому засіданні 18.05.2017р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2017р. у справі №910/1455/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні 18.05.2017р. представники відповідача та третьої особи-2 заперечували проти апеляційної скарги, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки явка представників сторін та третіх осіб у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третіх осіб про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника третьої особи-1 за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 18.05.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи-2, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

25.09.2013р. між третьою особою-2, як банком, та третьою особою-1, як позичальником, було укладено кредитний договір №459Ю (далі - Кредитний договір) (том справи - 1, аркуші справи - 20-32).

За умовами Кредитного договору (п.2.1, п.п.2.4.1, 2.4.2 п.2.4) банк надає позичальнику кредитну лінію з лімітом кредитної лінії, терміном погашення кредитної лінії на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кошти, одержані в рахунок кредитної лінії, сплатити проценти за користування кредитною лінією, комісії та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки/терміни, передбачені цим договором.

За відсутності порушень позичальником будь-якого зі своїх зобов'язань, передбачених Блоком 4 п.8.2 цього договору застосовується процентна ставка-1 (на дату укладення договору - 20,14% річних). При порушенні позичальником будь-якого зі своїх зобов'язань, передбачених блоком 4 п.8.2 цього договору застосовується процентна ставка-2 (на дату укладення договору - 22,14% річних).

Термін погашення кредитної лінії встановлено - 24.03.2015р. (розділ 1 Кредитного договору).

Зобов'язання позичальника за цим договором можуть забезпечуватися будь-якими з передбачених чинним законодавством України або договірними видами забезпечення, наданими як позичальником, так і будь-якими третіми особами. Надання будь-якого додаткового забезпечення, не обумовленого цим договором, не потребує внесення будь-яких змін або доповнень до цього договору (п.6.1 Кредитного договору).

Будь-які зміни та доповнення до цього договору дійсні лише у тому випадку, якщо вони оформлені як додаткові договори до цього договору у письмовому вигляді за належними підписами уповноважених представників сторін та скріпленими печатками сторін, крім випадків, передбачених в цьому Договорі. Такі додаткові договори будуть невід'ємною частиною цього договору (п.12.1 Кредитного договору).

27.09.2013р. між третьою особою-2, як кредитором, та позивачем, як поручителем, було укладено договір поруки №459Ю-3 (далі - Договір поруки) (том справи - 1, аркуші справи - 36-39).

За умовами Договору поруки (п.п.1.1, 1.4) поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання боржником (третьою особою-1) усіх його боргових зобов'язань в повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому, а саме:

- зобов'язання по поверненню кредиту, отриманого в межах ліміту кредитної лінії в розмірі 20 000 000,00 грн. в строк до 24.03.2015р., якщо інший строк не обумовлено основним договором;

- зобов'язання по сплаті процентів за користування кредитними коштами в розмірі, обумовленому Основним договором, але не більше 30% річних;

- комісій, неустойки (пені, штрафів), інших платежів - в сумах, терміни (строки) та на умовах, визначених Основним договором.

У разі порушення боржником боргових зобов'язань, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до п.4.4 Договору поруки порука припиняється із належним і повним виконанням всіх боргових зобов'язань за основним договором (кредитний договір №459Ю від 25.09.2013р.), що забезпечують порукою за цим договором.

Протягом 2014 року між третіми особами було укладено низку додаткових договорів до Кредитного договору (том справи - 1, аркуші справи - 33-35), в яких вони погодили внесення змін до розділів 2, 8, 12 Кредитного договору.

Зокрема, додатковим договором №3 від 31.10.2014р. до Кредитного договору було:

- доповнено п.п.2.4.2.1 п.п.2.4.2 п.2.4 Розділу 2 "Предмет договору" останнім абзацом наступного змісту: "- починаючи з дня, в якому банком було зафіксовано порушення зобов'язань, обумовлених п. 9 Блоком 4 п. 8.2 цього договору, та до дня, в якому було зафіксовано відсутність порушення вищевказаних зобов'язань позичальника;";

- доповнено Блок 4 п. 8.2 Розділу 8 "ПРАВА ТА ОБОВ'ЯЗКИ СТОРІН" пунктом 9 і викладено його у наступній редакції: "9. У строк до 31.03.2015 р. включно забезпечити виділення частин земельних ділянок під об'єктами нерухомості (Предмет застави), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1495,6 кв. м. та АДРЕСА_1, загальною площею 4633,5 кв. м., належних на праві власності ОСОБА_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер за ДРФО) НОМЕР_1 в окремі земельні ділянки з присвоєнням їм окремих кадастрових номерів та забезпечити надання банку правовстановлюючих документів на такі земельні ділянки (свідоцтв про право власності) витягів з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності, інших документів, які банк може обґрунтовано вимагати (за формою та змістом, прийнятих для банку) до Забезпечувальних документів (відповідних іпотечних договорів)".

25.03.2015р. між третьою особою-2, як первісним кредитором, та відповідачем, як новим кредитором, було укладено договір про відступлення права вимоги №1 (далі - Договір про відступлення) (том справи - 1, аркуші справи - 40-49).

За умовами Договору про відступлення (п.п.2.1-2.3, 2.6) первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржника за Кредитним договором та/або іншими договорами про надання банківських послуг в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором. Новий кредитор заявляє, що він у повному обсязі ознайомився із загальним станом портфеля заборгованості, представленим йому первісним кредитором, та не має до нього жодних зауважень. Сторони погоджуються, що грошові зобов'язання, права вимоги яких відступаються новому кредитору за цим договором, є дійсними на дату набрання чинності договору, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до боржника щодо: сплати суми основного боргу та сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, комісії та інші платежі відповідно до умов Кредитного договору та/або інших договорів про надання банківських послуг. Розмір заборгованості боржника, права вимоги до якого відступаються згідно з цим договором складає 137 467 530,18 грн.

В п.10.1 Договору про відступлення передбачено, що останній набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним.

На підставі Договору про відступлення до відповідача перейшло право вимоги третьої особи-2, як кредитора, до третьої особи-1, як боржника, за Кредитним договором.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що додатковим договором №3 від 31.10.2014р. до Кредитного договору було встановлено нові зобов'язання третьої особи-1, невиконання яких згідно з п.2.4.2 названого Кредитного договору є підставою для застосування підвищеної процентної ставки. Оскільки згоду позивача, як поручителя третьої особи-1, на вищезгадані зміни до Кредитного договору не було отримано, тоді як внесеними змінами збільшено обсяг відповідальності позивача, останній вважає, що його порука перед відповідачем за виконання третьою особою-1 зобов'язань за Кредитним договором є припиненою з дати укладення додаткового договору №3, тобто з 31.10.2014р.

З урахуванням того, що відповідачем, як кредитором, не визнається припинення поруки позивача за виконання третьою особою-1, як боржником, своїх зобов'язань по Кредитному договору, позивач просив суд визнати поруку позивача перед відповідачем за Договором поруки №459Ю-3 від 27.09.2013р. такою, що припинена.

Місцевий господарський суд відмовив у позові, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства України, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. ст. 553, 554 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В ст. 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимога позивача про визнання такою, що припинена поруки позивача перед відповідачем за Договором поруки.

Підстави припинення поруки наведені в ст. 559 Цивільного кодексу України, згідно з якою порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, перелік підстав припинення поруки, визначений вищезгаданою ст. 559 Цивільного кодексу України є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

При цьому необхідно зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим (аналогічна правова позиція наведена в п.22 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №5 від 30.03.2012р. (із змінами та доповненнями) "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин").

Таким чином, коли в договорі поруки передбачена, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості між сторонами (банком і поручителем), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання (аналогічна правова позиція викладена в Листі Верховного Суду України від 01.02.2015р. "Аналіз застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов'язання").

З матеріалів справи, зокрема, Кредитного договору вбачається, що згідно з умовами названого договору за відсутності порушень позичальником будь-якого зі своїх зобов'язань, передбачених Блоком 4 п.8.2 Кредитного договору застосовується процентна ставка 1, а при порушенні позичальником будь-якого зі своїх зобов'язань, передбачених блоком 4 п.8.2 цього договору застосовується процентна ставка 2 (п.п.2.4.1, 2.4.2 п.2.4 Кредитного договору).

В розділі 1 Кредитного договору наведено терміни та фінансові параметри угоди, згідно з яким процент за користування кредитною лінією (ЗПС) - це плата за користування кредитною лінією у вигляді змінюваною процентної ставки, яка розраховується у процентах річних за наступною формулою: ЗПС = БСП + Маржа, при цьому ЗПС не може перевищувати 30% річних.

Колегією суддів враховано посилання позивача як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду України у справах з подібними правовідносинами і з цього приводу необхідно зазначити наступне.

В постановах Верховного Суду України від 17.01.2011р. у справі №3-62г10 та від 05.02.2014р. у справі №6-160цс13 викладено висновок про те, що підставою припинення поруки згідно з ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України є сукупність двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, і кредитором боржника.

З наведеного випливає, що закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності на це згоди поручителя та зумовленим такою зміною збільшенням обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного зобов'язання, забезпеченого порукою. Відтак, не вимагається згоди поручителя на зміну умов основного договору, внаслідок якої обсяг його відповідальності не збільшується (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 18.11.2015р. у справі №3-988гс15).

Зміна умов зобов'язання, забезпеченого порукою, без згоди поручителя може припинити поруку лише у випадку, коли зазначене призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя за забезпеченим порукою зобов'язанням. Збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни забезпеченого порукою зобов'язання суди повинні розуміти як: підвищення розміру процентів або встановлення нових умов щодо порядку зміни розміру процентної ставки, що призведе до її збільшення; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти; установлення або збільшення розміру неустойки; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним тощо. У разі якщо поручитель під час укладення договору поруки погодив встановлення у майбутньому розміру процентної ставки за кредитним договором на підставі додаткових договорів, то таке встановлення процентної ставки за додатковими договорами не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя і не може бути підставою для припинення договору поруки згідно із ст. 559 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція наведена в п.п.4.1.6 п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24.11.2014р. (із змінами та доповненнями) "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів").

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, аналіз умов Договору поруки та Кредитного договору свідчить про те, що додатковим договором №3 від 31.10.2014р. до Кредитного договору було фактично визначено, в якому випадку до кредитних зобов'язань боржника за вказаним договором застосовується інший тип процентної ставки, який було передбачено умовами Кредитного договору в момент його укладення. При цьому, жодної умови, щодо збільшення обсягу відповідальності боржника (або поручителя, в майбутньому) вказаним Додатковим договором не передбачено.

Тобто, зміни, внесені вищезгаданим додатковим договором №3 від 31.10.2014р. до Кредитного договору, не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України.

З огляду на наявні в матеріалах пояснення учасників судового процесу та докази, суд дійшов висновку про те, що в даному конкретному випадку відсутні підстави вважати, що у зв'язку із укладенням додаткового договору №3 від 31.10.2014р. до Кредитного договору збільшилась відповідальність позивача, як поручителя, а тому порука позивача за Договором поруки є такою, що не припинилась. За наведених обставин позов задоволенню не підлягає.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак позивачем не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агровей" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2017р. у справі №910/1455/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2017р. у справі №910/1455/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/1455/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк