КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. Справа№ 910/23312/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Матвіюк М.А., представник за довіреністю №220/481/д від 26.12.2016р.;

від відповідача - представник не прибув;

від третьої особи - Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві - представник не прибув;

від третьої особи - Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області - Сінько А.А., представник за довіреністю№7-5/452 від 16.02.2017,

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Києва від 21.02.2017р. у справі №910/23312/16 (суддя Карабань Я.А.) за позовом Міністерства оборони України до публічного акціонерного товариства "Трест "Південзахідтрансбуд", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві та Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання права власності 1 461 970, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Трест "Південзахідтрансбуд" про визнання права власності.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.02.2017р. у справі №910/23312/16 у задоволенні позову відмовлено повністю, з огляду на відсутність у Міноборони України, як позивача, права власності на спірні об'єкти нерухомого майна на момент подання даного позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 21.02.2017р. у справі №910/23312/16 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відповідачем, в порушення умов договору від 19.02.2004 № 7/ЗІ-04 про новацію договору на пайову участь у будівництві житла від 26.12.2002, рішення від 27.10.2015 та ухвали від 19.05.2016 Господарського суду Миколаївської області у справі № 915/1469/15, не передано позивачу квартири, розташовані у будинку 44а по вул. Щорса в м. Києві: № 138, загальною площею 164,40 м.кв., загальною вартістю 1 079 011,00 грн.; № 299 загальною площею 67,20 м.кв., загальною вартістю 89 244,00 грн., а також на квартиру № 31, розташовану в будинку 33в по вул. Цитадельній у м. Буча Київської області, загальною площею 59,30 м.кв., загальною вартістю 293 715,00 грн.

Так, апелянт вказує, що бездіяльність відповідача унеможливлює реєстрацію за позивачем права власності на спірні квартири.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 15.05.2017 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник третьої особи - Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області в судовому засіданні 15.05.2017 надав пояснення, якими не заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідач та третя особа - Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві не скористалися правом на участь своїх представників в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином; ухвали суду направлялись за адресою офіційного місцезнаходження вказаних осіб.

Згідно п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому, судом враховується те, що представник третьої особи був присутній в минулому судовому засіданні 10.04.2017 та надав свої пояснення. Крім цього, від третьої особи до суду надійшли також письмові пояснення, в яких остання просила розглянути справу за відсутності її представника та залишила розгляд апеляційної скарги на розсуд суду.

В свою чергу, будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від відповідача до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін та третіх осіб не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребовував.

За наведених обставин, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

У провадженні Господарського суду Миколаївської області перебувала справа № 915/1469/15 за позовом заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до публічного акціонерного товариства "Трест "Південзахідтрансбуд" про зобов'язання виконати умови договору.

Під час розгляду та вирішення вищевказаного спору Господарським судом Миколаївської області, зокрема, встановлено, наступне.

Між Міністерством оборони України та ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" 26.12.2002 було укладено договір на пайову участь у будівництві житла. Згодом, а саме 19.02.2004 сторони уклали договір № 7/ЗІ-04 про новацію договору на пайову участь у будівництві житла від 26.12.2002, а в подальшому - додаткову угоду № 3 нього.

Так, предметом договору визначено будівництво в порядку пайової участі групи житлових будинків з об'єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціального та адміністративного призначення на вул. Щорса, 44 у Печерському районі м. Києва (п. 2.1.1 договору).

Сторони визначили, що після введення об'єкта в експлуатацію Міноборони України отримує квартири, загальна площа яких становить 25% від загальної площі квартир, наступним чином: 300 кв.м. - безпосередньо в об'єкті будівництва; 5% від загальної площі квартир об'єкта (за вирахуванням зазначених 300 кв.м.) - у межах м. Києва; 20% від загальної площі квартир об'єкта - в інших регіонах України (п. 3.2.1 договору в редакції додаткової угоди № 3 від 30.09.2009). Розподіл об'єкта будівництва здійснюється сторонами після його здачі в експлуатацію (п. 3.3 договору).

Господарським судом Миколаївської області також встановлено, що будівництво об'єкта завершено, його введено в експлуатацію, що підтверджується сертифікатами відповідності, та 27.11.2014 присвоєно поштову адресу (вул. Щорса, 44-а).

Згідно умов п. 3.2.1 договору, ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" зобов'язувалось передати Міноборони України 25% від загальної площі квартир в об'єкті будівництва - 19577,525 кв.м. загальної площі, з яких: 3615,505 кв.м. - в районах м. Києва та в населених пунктах в межах Київського гарнізону; 300,00 кв.м. - в об'єкті будівництва; 15662,02 кв.м. - в інших регіонах України. Проте, ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" свої зобов'язання за договором виконав частково та станом на серпень 2015 року передав Міноборони України 19336,90 кв.м. від загальної площі в об'єкті будівництва. Таким чином, залишок невиконаних зобов'язань ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" становить 240,625 кв.м.

У зв'язку з цим, 27.10.2015 Господарським судом Миколаївської області прийнято рішення у справі № 915/1469/15, що набрало законної сили, яким, зокрема, зобов'язано ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" виконати зобов'язання за договором від 19.02.2004 № 7/ЗІ-04 про новацію договору на пайову участь у будівництві житла від 26.12.2002 та передати Міноборони України квартири загальною площею 240,625 кв.м.: у межах Києва - площею 89,105 кв.м. орієнтовною вартістю 774 589,77 грн; в інших регіонах України - площею 151,52 кв.м. орієнтовною вартістю 952 606,24 грн.

Крім цього, 19.05.2016 Господарським судом Миколаївської області винесена ухвала, якою змінено спосіб та порядок виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 у справі № 915/1469/15 шляхом витребування у ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" на користь Міноборони України трьох квартир (загальною площею 290,9 кв.м.), а саме:

- за адресою: будинок 44а по вул. Щорса в м. Києві - квартира № 138 загальною площею 164,40 кв.м., загальною вартістю 1 079 011,00 грн. та квартира № 299 загальною площею 67,20 кв.м., загальною вартістю 89 244,00 грн.;

- за іншою адресою: будинок 33в по вул. Цитадельній у м. Буча Київської області - квартира № 31 загальною площею 59,3 кв.м., загальною вартістю 293 715,00 грн.

У зв'язку з тим, що ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" вимоги вищевказаних рішення від 27.10.2015 та ухвали від 19.05.2016 Господарського суду Миколаївської області у справі № 915/1469/15 не виконало та зазначені об'єкти нерухомого майна Міністерству не передало, Міноборони України звернулось до суду з даним позовом та просило визнати за ним право власності на три квартири загальною площею 290,9 кв.м., розташовані:

- у будинку 44а по вул. Щорса в м. Києві - квартира № 138 загальною площею 164,40 кв.м., загальною вартістю 1 079 011,00 грн. та квартира № 299 загальною площею 67,20 кв.м., загальною вартістю 89 244,00 грн.;

- у будинку 33в по вул. Цитадельній у м. Буча Київської області - квартира № 31 загальною площею 59,3 кв.м., загальною вартістю 293 715,00 грн.

Суд першої інстанції, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, відмовив у задоволенні вказаних вимог, з огляду на відсутність у Міноборони України, як позивача, права власності на спірні об'єкти нерухомого майна на момент подання даного позову

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав.

Відповідно до приписів ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказана стаття знаходиться в розділі 29 Цивільного кодексу України "Захист права власності", тобто стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв'язку з їх втратою.

Таким чином, відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. З цим кореспондується ст.11 Цивільного кодексу України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту ст. 392 Цивільного кодексу України вбачається, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом у ході розгляду справи існуючого юридичного факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання у судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, підтвердження у судовому порядку своїх прав на майно, шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Отже, у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, що повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого речового права на майно.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Главою 24 Цивільного кодексу України закріплено набуття права власності.

Приписами ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, з огляду на те, що відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 Цивільного кодексу України (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 18.02.15 по справі №6-244цс14; та від 24.06.15 №6-318цс15).

У даному випадку, право власності на спірні квартири № 138, № 299 та № 31 належить ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд", що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 73744156, № 73746664, № 73744545 від 23.11.2016 та № 78647102, № 78647180, № 78647280 від 23.01.2017, долученими до матеріалів справи.

Отже, позивачу спірні об'єкти нерухомого майна на праві власності не належать.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 (Набуття права власності на безхазяйну річ) і 376 (Самочинне будівництво). У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України). Стаття 392 Цивільного кодексу України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 06.07.2016 у справі № 3-576гс-16).

Звертаючись до суду з даним позовом Міноборони України просило визнати за ним право власності на спірні об'єкти нерухомого майна на підставі договору № 7/ЗІ-04 від 19.02.2004 про новацію договору на пайову участь у будівництві житла від 26.12.2002, рішення від 27.10.2015 та ухвали від 19.05.2016 Господарського суду Миколаївської області у справі № 915/1469/15.

Водночас, вищевказані договір № 7/ЗІ-04 від 19.02.2004, а також рішення від 27.10.2015 і ухвала від 19.05.2016 Господарського суду Миколаївської області не є тими правочинами або юридичними фактами з якими чинне законодавство України пов'язує виникнення у суб'єкта права власності.

При цьому, слід зазначити, що передумовою для застосування статті 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах.

Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23.12.2014 у справі № 3-191гс14.

Враховуючи те, що підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду та з огляду на те, що право власності у позивача на спірні об'єкти нерухомості не виникло, а відтак, і не відбулося порушення такого права, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

При цьому, доводи апелянта про те, що бездіяльність відповідача унеможливлює реєстрацію за позивачем права власності на спірні квартири підставою для визнання права власності за Міноборони України бути не можуть з вищевикладених підстав.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 21.02.2017р. у справі №910/23312/16 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №910/23312/16 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко