ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року Справа № 925/1199/16

Вищий господарський суд України у складі колегії: головуючого, судді Васищака І.М., суддів Бондар С.В., Палія В.В., за участі прокурора відділу Генерального прокуратури України О. Попенка та представників сторін ОСОБА_2 (дов. від 04.01.2017), ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду Черкаської області від 29 листопада 2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28 лютого 2017 року у справі № 925/1199/16 за позовом заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі регіонального фонду підтримки підприємництва по Черкаській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 191 963 грн 44 коп.,

УСТАНОВИВ:
У жовтні 2016 року заступник прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі регіонального фонду підтримки підприємництва по Черкаській області звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 87 000 грн основного боргу, 24 364 грн 64 коп. індексу інфляції, 2 699 грн 59 коп. три відсотки річних, 28 575 грн 62 коп. 24 відсотки річних і 49 323 грн 59 коп. пені з підстав неналежного виконання умов договору від 3 грудня 2012 року № 2-зт безвідсоткової позики.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 29 листопада 2016 року (суддя В. Єфіменко), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28 лютого 2017 року, позов задоволено в частині стягнення 69 000 грн основного боргу, 24 364 грн 64 коп. індексу інфляції і 2 699 грн 59 коп. трьох відсотків річних; у частині стягнення 18 000 грн основного боргу провадження у справі припинено; у решті позову відмовлено.

Заступник прокурора міста Києва просить рішення та постанову в частині відмови в позові щодо стягнення 24 відсотків річних скасувати з підстав неправильного застосування господарськими судами статей 193, 216, 218 Господарського кодексу України, статей 546-549, 611, 526, 627 Цивільного кодексу України, статей 42, 43 Господарського процесуального кодексу України та в цій частині прийняти нове рішення, яким позов про стягнення 28 575 грн 62 коп. задовольнити.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 проти доводів касаційної скарги заперечує і в її задоволенні просить відмовити.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Господарськими судами встановлено, що на умовах договору від 3 грудня 2012 року регіональний фонд підтримки підприємництва по Черкаській області надав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 позику у розмірі 200 000 грн строком до 3 грудня 2015 року. Термін повернення позики починається 1 червня 2013 року (пункт 2.4 договору).

Договором від 14 січня 2014 року контрагенти погодили такі строки і розмір повернення позики - 18 000 грн до 1 листопада 2013 року, 18 000 грн до 1 травня 2014 року, 18 000 грн до 1 серпня 2014 року, 18 000 грн до 1 лютого 2015 року, 18 000 грн до 1 травня 2015 року, до 18 000 грн до 1 серпня 2015 року, 18 000 грн до 1 листопада 2015 року, 18 000 грн до 1 лютого 2016 року, 18 000 грн до 1 травня 2016 року, 20 000 грн до 1 серпня 2016 року, що разом становить 200 000 грн.

Цих зобов'язань відповідач не виконав і його борг становить 87 000 грн, що й спричинило спір.

До прийняття рішення у справі боржник погасив борг у розмірі 18 000 грн і господарські суди, на підставі пункту 11 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України, правомірно припинили провадження у справі в цій частині.

За обставин невиконання відповідачем грошових зобов'язань, господарські суди, застосувавши до спірних правовідносин правила статті 193 Господарського кодексу України, статей 525 і 526 Цивільного кодексу України, обґрунтовано задовольнили позов у частині стягнення суми основного боргу.

Згідно з приписами статті 625 Цивільного кодексу України господарські суди задовольнили позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних.

Господарські суди дійшли також правомірного висновку про відмову в позові в частині стягнення пені з огляду на відсутність забезпечення сторонами виконання зобов'язання за договором неустойкою та законодавчого унормування.

Відмову в задоволенні позову в частині стягнення 24 відсотків річних від простроченої суми, господарський суд мотивував свободою договору (стаття 627 Цивільного кодексу України), а апеляційний господарський суд тим, що пунктом 4.2 договору передбачено стягнення 24 відсотків від простроченої суми відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, а не як штрафу за прострочення виконання грошового зобов'язання, як зазначено у позовній заяві.

Колегія суддів вважає, що висновки господарських судів щодо вимог позову про стягнення 24 відсотків річних від простроченої не ґрунтуються на законі.

За правилами статей 6 і 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 4.2 договору позивач має право стягувати суму боргу з урахуванням індексу інфляції та двадцяти чотирьох процентів річних від простроченої суми за умовами пункту 5.5 договору та відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, статті 536 Цивільного кодексу України у разі виникнення простроченої заборгованості по поверненню позики, сплаті інших грошових коштів відповідно до умов даного договору та договорів забезпечення. Пунктом 5.5 договору сторони погодили, що відповідач зобов'язаний сплачувати позивачу за порушення терміну повернення коштів фінансової підтримки суму боргу з урахуванням індексу інфляції та двадцяти чотирьох процентів річних від простроченої суми.

Передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Підставами для застосування статті 536 цього кодексу є факт користування чужими коштами і встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

За таких обставин господарські суди, з огляду на вимоги статті 4 Господарського процесуального кодексу України, мали встановити правову природу цих відсотків і застосувати правову норму, якою регулюється спірні правовідносини.

Ураховуючи викладене, рішення та постанова в частині вирішення спору щодо відсотків річних підлягають скасуванню, а справа в цій частині передачі на новий розгляд.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 29 листопада 2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28 лютого 2017 року у справі № 925/1199/16 у частині стягнення річних у сумі 2 699 грн 59 коп. та відмови в стягненні 24 відсотків річних у розмірі 28 575 грн 62 коп. скасувати.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до Господарського суду Черкаської області.

В іншій частині рішення Господарського суду Черкаської області від 29 листопада 2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Головуючий, суддя І. М. Васищак
Суддя С. В. Бондар
Суддя В. В. Палій