ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2017 р. Справа № 922/442/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 29.12.2016 року №007Др-19-1216;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю від 29.12.2016 року №127;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Харківській області, м. Харків (вх.1367Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 11.04.2017р.

у справі № 922/442/17

за позовом Публічного АТ Харківгаз, м. Харків

до відповідача ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Харківській області, м. Харків

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.04.2017р. у справі №922/442/17 (суддя Жельне С.Ч.) позов задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Харківській області на користь Публічного акціонерного товариства Харківгаз 20374 грн. 02 коп. основного боргу; 2153 грн. 69 коп. процентів; 4893 грн. 80 коп. інфляційних втрат та 1600 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Головне територіальне управління юстиції у Харківській області, м. Харків з рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 11.04.2017р. у справі №922/442/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2017р. суддею доповідачем у справі №922/442/17 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.04.2017р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.05.2017р.

23.05.2017 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№5340)

У судовому засіданні 24.05.2017 року представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача у судовому засіданні 24.05.2017 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

25.11.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Харківгаз» (позивачем, як постачальником) та ОСОБА_3 управлінням юстиції у Харківській області (відповідачем, як споживачем) укладено договір на постачання природного газу за регульованим тарифом № 15 ПТ-БГ-71-2014, відповідно до умов якого постачальник зобовязався постачати природний газ споживачеві в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач зобовязався оплачувати постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором (п.1.1. договору).

У відповідності до п. 4.5 договору, розрахунковий період за договором становить один місяць з контрактної години першого дня місяця до контрактної години першого дня наступного місяця включно.

У п. 4.6 договору сторони погодили, що оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем авансовим та/або плановими платежами із розрахунку договірного обсягу постачання газу протягом періоду оплати відповідно до Додатку 2 до договору.

У випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

У разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом ІV договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу (п. 6.2.2. договору).

Згідно п. 10.1 договору, даний договір набирає чинності з дати його підписання, та відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України поширює свою дію на відносини, що склались між сторонами з 01.10.2014 року та діє до 31.12.2014 року, в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Пунктом 2 Додаткової угоди №31401 від 31.12.2014 р. до договору сторони змінили строк дії Договору до 31.03.2015р., в частині розрахунків - до їх повного здійснення.

Згідно з додатковою угодою №1/385 від 25.11.2014 р. до зазначеного договору змінено п.4.2.1 договору, а саме: ціна за 1000 м3 природного газу з 01.11.2014р. становить 5100,00 грн. без урахування ПДВ, та інших зборів та тарифів. До сплати за 1000 м3 природного газу - 6738,24 грн. (сума з ПДВ, зборами та тарифами).

Додатковою угодою №2/386 від 01.12.2014р. до договору змінено п.4.2.1 договору, а саме: ціна за 1000 м3 природного газу з 01.12.2014р. становить 5900,00 грн. без урахування ПДВ, та інших зборів та тарифів. До сплати за 1000 м3 природного газу - 7717,44 грн. (сума з ПДВ, зборами та тарифами).

У п.2.6. договору сторони дійшли згоди, що послуги з постачання природного газу документально оформлюються підписаним сторонами актом приймання-передачі природного газу, що оформлюється згідно з даними вузлів обліку.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов договору здійснив постачання 14,890 тис. м3 відповідачу природного газу в грудні 2014 року на загальну суму 20374,02грн., що підтверджується підписаними між сторонами технічними актами приймання-передачі природного газу а саме: технічний акт №46 від 31.12.2014р., на 1800 тис.м3; технічний акт №6 від 31.12.2014р., на 1 788 тис.м3; технічний акт №12/14 від 31.12.2014р., на 2 192 тис.м3; технічний акт від 31.12.2014р., на 0,677 тис.м3; технічний акт №12 від 31.12.2014р., на 0,422 тис.м3; технічний акт №12 від 24.12.2014р., на 1,165 тис.м3; технічний акт від 31.12.2014р., на 0,816 тис.м3; технічний акт №12 від 31.12.2014р., на 1,021 тис.м3; технічний акт №582 від 24.12.2014р., на 2509 тис.м3; технічний акт від 31.12.2014р., на 2500 тис.м3.

Однак, відповідач, в порушення умов договору на постачання природного газу за регульованим тарифом, заборгованість за поставлений в грудні 2014 р. природний газ не сплатив.

Вказані обставини стали підставами для звернення позивача до господарського суду Харківської області з відповідним позовом, в якому останній просив стягнути з відповідача заборгованість за договором на постачання природного газу за регульованим тарифом №15 ПТ-БГ-71-2014 від 25.11.2014 року в сумі 20374,02 грн. та 4893,80 грн. інфляційних втрат, 2153,69 грн. - 3% річних за період прострочення з 31.10.2014 р. по 31.01.2015 р.

11.04.2017 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Так, предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором на постачання природного газу за регульованим тарифом №15 ПТ-БГ-71-2014 від 25.11.2014 року в сумі 20374,02 грн., 4893,80 грн. інфляційних втрат, 2153,69 грн. - 3% річних.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Згідно з ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Так, як вже було зазначено вище, факт наявності у відповідача заборгованості за договором в сумі 20374,02 грн. підтверджується технічними актами приймання-передачі природного газу (а.с.17-26)

Апелянт в апеляційній скарзі заперечує проти факту отримання ним від позивача ОСОБА_4 №12/1 прийому передачі газу від 24 грудня 2014р. та ОСОБА_5 №12/2 прийому передачі газу від 31 грудня 2014р. та вказує, що у нього відсутні відомості стосовно ОСОБА_5, як працівника ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Харківській області, підпис на супровідному листі №104.1-СЛ-5054-1116 від 04.11.2016р. якої свідчить про їх отримання.

Так, як вбачається з листа №4692 від 19.11.2015 року (а.с. 69) адресованого позивачем начальнику ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України ОСОБА_6, позивач зазначає, що ОСОБА_3 управлінням юстиції у Харківській області не підписані та не повернуті акти прийому передачі природного газу з 01.12.2014 року по 24.12.2014 року включно з обсягом 12,250 тис. куб. м. вартістю 94 538,66 грн. та акт прийому передачі з 25.12.2014 року по 31.12.2014 року включно обсягом 2,640 тис. куб. м. вартістю 20 374,04 грн.; обґрунтувань щодо відмови від підписання вказаних актів прийому передачі газу ОСОБА_3 управлінням юстиції у Харківській області до ТОВ «Харківгаз» не надано.

Лист ПАТ «Харківгаз» від 19.11.2015 року №4692 був надісланий ОСОБА_3 управлінню юстиції разом з додатками до нього - ОСОБА_5 №12/1 прийому передачі газу від 24 грудня 2014р., ОСОБА_5 №12/2 прийому передачі газу від 31 грудня 2014р та був отриманий відповідачем 24.11.2015р., що підтверджується відповідною відміткою відповідача про його прийняття на вказаному листі.

Окрім того, аналогічні листи Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» надіслані на адресу ОСОБА_3 управління юстиції у Харківській області 26.10.2015 року №4187, 04.11.2016 року, з додатками - ОСОБА_5 №12/1 прийому передачі газу від 24 грудня 2014р., ОСОБА_5 №12/2 прийому передачі газу від 31 грудня 2014р., які були отримані відповідачем та спростовують твердження апелянта про їх неотримання.

Таким чином, враховуючи що відповідачем не надано доказів сплати боргу, місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором на постачання природного газу за регульованим тарифом № 15 ПТ-БГ-71-2014 від 25.11.2014 р в сумі 20374,02 грн.

Окрім того, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Приписами статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказаної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постановах від 15.11.2010 року у справі № 4/720, від 04.07.2011 року у справі № 13/210/10, від 12.09.2011 року у справі № 6/433-42/183, від 24.10.2011 року у справі № 16/5/5022-103/2011 (2/43-654), від 14.11.2011 року у справі № 12/207.

Факт прострочення виконання відповідачем своїх зобовязань з оплати заборгованості за договором підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростований.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних на предмет відповідності договору та вимогам чинного законодавства України, вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення 4893,80 грн. інфляційних втрат та 2153,69 грн. 3% річних. є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Доводи апелянта про те, що Головне управління юстиції у Харківській області утримується за рахунок Державного бюджету України, у звязку з чим погашення кредиторської заборгованості за рахунок коштів державного бюджету здійснюється останнім в межах затверджених кошторисних призначень та фактично виділених бюджетних асигнувань не приймаються колегією суддів, у звязку з наступним.

У відповідності до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України та статті 617 Цивільного кодексу України, відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

У пункті 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013 року зазначено на те, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 року та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 року вказано про те, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15.05.2012 року у справі № 11/446, від 15.05.2012 року у справі № 3-28гс12 та постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 року у справі № 15/5027/715/2011.

Також, безпідставними є твердження апелянта про те, що дії позивача були спрямовані на збільшення розміру збитків, у звязку з тим, що позивачу про несплату відповідачем суми основного боргу було відомо ще в 2015 році, а з позовною заявою останній звернувся в 2017 році.

Приписами статті 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Таким чином, позивач в межах вказаного строку може звернутися до суду за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу.

Матеріалами справи підтверджено факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за договором, а тому посилання останнього на начебто умисне збільшення розміру збитків є недоречним.

Отже, висновок місцевого господарського суду щодо задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді судового рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Харківській області, м. Харків слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області - без змін.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Харківській області, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.04.2017р. у справі №922/442/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 25.05.2017 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.