ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2017 р. Справа № 918/267/17

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технопривод"

про повернення нерухомого майна,

за участі представників сторін:

від позивача не зявився;

від відповідача ОСОБА_1, довіреність б/н від 24 травня 2017 року,

ОСОБА_2 (директор).

В судовому засіданні 25 травня 2017 року, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18 квітня 2017 року Публічне акціонерне товариство "Завод "Технопривод" (далі ОСОБА_3) звернулося до Господарського суду Рівненської області з вказаним позовом посилаючись на те, що на виконання укладеного 15 березня 2016 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Технопривод" (далі Товариство) договору оренди нерухомого майна, позивач передав відповідачу в строкове платне користування належні ОСОБА_3 нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Городок, вулиця Барона Штейнгеля, 4-а. Оскільки 7 листопада 2016 року вищенаведену угоду було достроково розірвано сторонами, а Товариство відмовляється у добровільному порядку повернути орендоване ним у ОСОБА_3 належне позивачу нерухоме майно, останній, посилаючись на статті 16, 387, 795, 1212, 1213 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), просив суд зобовязати відповідача повернути ОСОБА_3 розташовані за вищенаведеною адресою обєкти нерухомості шляхом підписання відповідного акту приймання-передачі.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 19 квітня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 від 14 квітня 2017 року прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 918/267/17, розгляд якої призначено на 11 травня 2017 року.

Ухвалою суду від 11 травня 2017 року розгляд справи відкладено на 25 травня 2017 року.

До початку призначеного судового засідання 25 травня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Товариства на позовну заяву від 24 травня 2017 року № 0062/100 (а.с. 63-64), в якому останнє заперечило проти задоволення вимог ОСОБА_3 з огляду на те, що після розірвання укладеного між сторонами договору оренди нерухомого майна спірну нерухомість було повернуто позивачу з оренди відповідача за підписаним між даними особами актом приймання-передачі від 7 листопада 2016 року.

Представники відповідача у судовому засіданні 25 травня 2017 року проти задоволення позову ОСОБА_3 заперечили з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 24 травня 2017 року № 0062/100.

Позивач про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання не забезпечив, будь-яких заяв чи клопотань, зокрема, про відкладення розгляду справи, на адресу суду не направив.

Згідно з частиною 1 статті 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, беручи до уваги те, що позивачу надавалося достатньо часу для залучення до розгляду справи своїх представників, а також для подання письмових пояснень і додаткових документів, неявка повноважного представника позивача не перешкоджає вирішенню даного спору, а у матеріалах справи наявні всі документи, необхідні для повного й всебічного розгляду зазначеного спору, суд не вбачає підстав для відкладення цієї справи та здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника ОСОБА_3.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2016 року між Товариством та ОСОБА_3 був укладений договір оренди нерухомого майна, за умовами якого останній передав відповідачу в строкове платне користування нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Городок, вулиця Барона Штейнгеля, 4-а, а саме: комплекс, дільниця збирання тросів, дільниця термообробки, дільниця мехобробки (літ. А-ІІ) площею 54,281,5 м2; їдальня (літ. Г-2) площею 1,107,1 м2; будівля управління (літ. В-3) площею 3,769,6 м2 (а.с. 8-11).

Наведена угода підписана уповноваженими представниками її сторін та скріплена печатками даних субєктів господарювання.

За змістом пункту 1.2 цього правочину приміщення, що передається в оренду, належить орендодавцю на праві приватної власності згідно рішення Господарського суду Рівненської області від 22 червня 2015 року у справі № 918/251/15.

Слід також зазначити, що право власності позивача на вищенаведену нерухомість підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з відповідного реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 30-62).

Відповідно до пункту 1.3 даного договору приміщення передається у користування з метою його використання для господарської діяльності орендаря.

Згідно пункту 2.1 договору передача приміщення, зокрема, у користування орендарю здійснюється за відповідним актом приймання-передачі, що підписується сторонами.

Орендодавець зобовязується не пізніше 5 робочих днів з моменту підписання сторонами цього договору передати приміщення орендарю за актом приймання-передачі (пункт 2.2 наведеної угоди).

Пунктом 10.1 цього договору передбачено, що останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30 червня 2016 року включно.

Судом встановлено, що на виконання пункту 2.2 зазначеного правочину 15 березня 2016 року між сторонами був підписаний та скріплений їх печатками акт приймання-передачі нерухомого майна в оренду, за яким зазначену нерухомість було передано в користування Товариству (а.с. 65).

З матеріалів справи також вбачається, що згідно укладених між сторонами додаткових угод від 29 червня 2016 року № 2 та від 30 вересня 2016 року № 2 до вищенаведеного договору строк дії цього правочину було продовжено по 30 вересня 2016 року та по 31 грудня 2016 року відповідно (а.с. 66-67).

У той же час судом встановлено, що 7 листопада 2016 року між сторонами було укладено угоду про розірвання договору оренди нерухомого майна, за змістом якої сторони дійшли згоди достроково розірвати зазначений договір оренди нерухомого майна від 15 березня 2016 року.

Відповідно до пунктів 2, 3 цієї угоди остання набирає чинності з моменту її підписання сторонами. З моменту набрання чинності цією угодою сторони не вважають себе повязаними будь-якими правами і обовязками.

Слід зазначити, що даний правочин також був підписаний уповноваженими представниками ОСОБА_3 та Товариства, а також скріплений печатками цих юридичних осіб.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_3 посилався на те, що Товариство протиправно ухиляється від повернення позивачу орендованого нерухоме майно після підписання сторонами угоди про розірвання договору оренди нерухомого майна від 15 березня 2016 року.

У той же час при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову з огляду на наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Водночас частиною 1 статті 785 ЦК України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За пунктом 2.1 договору оренди нерухомого майна від 15 березня 2016 року повернення приміщення орендодавцю з користування орендаря здійснюється за відповідним актом приймання-передачі, що підписується сторонами.

Пунктом 2.3 цієї угоди передбачено, що у разі припинення дії цього договору орендар зобовязується повернути орендодавцю приміщення у тому ж стані, в якому воно було передано в оренду, з урахуванням нормального зносу за актом приймання-передачі протягом 10 робочих днів з моменту припинення дії цього договору.

Як було зазначено вище, наведений договір було припинено 7 листопада 2016 року на підставі укладеної між сторонами угоди про розірвання договору оренди нерухомого майна (а.с. 14).

У той же час у матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія акту приймання-передачі від 7 листопада 2016 року (а.с. 68), за яким орендоване Товариством за вищенаведеним договором нерухоме майно, а саме: комплекс, дільниця збирання тросів, дільниця термообробки, дільниця мехобробки (літ. А-ІІ) площею 54,281,5 м2; їдальня (літ. Г-2) площею 1,107,1 м2; будівля управління (літ. В-3) площею 3,769,6 м2, було повернуто позивачу. Вказаний акт приймання-передачі, оригінал якого був оглянутий судом у судовому засіданні 25 травня 2017 року, підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками цих субєктів господарювання.

При дослідженні матеріалів справи, зокрема, вищенаведеного акту приймання-передачі нерухомого майна з оренди Товариства, судом було встановлено, що спірне майно було повернуто відповідачем ОСОБА_3 в день підписання сторонами угоди про розірвання договору оренди нерухомого майна 7 листопада 2016 року, що повністю узгоджується з положеннями пункту 2.3 договору оренди нерухомого майна в частині строків повернення Товариством позивачу орендованого майна.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Рівненської області з даним позовом 18 квітня 2017 року, що підтверджується відбитком вхідного штампу суду, який міститься на першій сторінці позовної заяви ОСОБА_3 (а.с. 2).

Провадження у даній справі було порушено ухвалою суду від 19 квітня 2017 року.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Норми статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України розкривають зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відтак, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору.

Зі змісту наведених імперативних приписів чинного законодавства вбачається, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Як було встановлено судом, спірний акт приймання-передачі нерухомого майна з оренди Товариства, за яким орендоване відповідачем майно було повернуто позивачу, був підписаний між сторонами 7 листопада 2016 року, тобто до дня надходження позовної заяви ОСОБА_3 до Господарського суду Рівненської області та порушення провадження у даній справі, предметом спору в якій і було зобовязання Товариства повернути ОСОБА_3 це майно шляхом підписання відповідно акту приймання-передачі.

За таких обставин, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про відсутність порушеного права ОСОБА_3 на момент звернення останнього до суду з даним позовом, у звязку з чим у задоволенні вимог позивача слід відмовити.

Судові витрати згідно статті 49 ГПК України залишаються за ОСОБА_3.

Керуючись статтями 1, 12, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 26 травня 2017 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2- позивачу рекомендованим (35331, Рівненська обл., Рівненський район, с. Городок, вул. Привокзальна, 2);

3 - відповідачу рекомендованим (35331, Рівненська обл., Рівненський район, с. Городок, вул. Привокзальна, 2).