КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. Справа№ 910/18752/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Пашкіної С.А.

при секретарі Матюхін І.В.

за участю представників:

від позивача: Крашеніннікова М.І.

від відповідача: Чайковська Л.Б.

розглянувши

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-

страхування"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 01.12.2016 р.

у справі № 910/18752/16 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-

страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Національна

акціонерна страхова компанія "Оранта"

про відшкодування шкоди в сумі 50 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із винесеним рішенням, Приватне акціонерне товариство "ПРОСТО - страхування" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить суд рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 року скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду № 09-52/335/17 від 07.04.2017 р. справу № 910/18752/16, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 р., у зв'язку із перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Корсакової Г.В. на лікарняному, відповідно до підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2017 р., справу № 910/18752/16 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Баранець О.М., судді: Пашкіна С.А., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2017 р. прийнято апеляційну скаргу Приватного акціонерне товариство "ПРОСТО - страхування" до розгляду. Розгляд справи призначено на 15.05.2017 року

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалав даної справи, 28.12.2011 року між ОСОБА_4 (далі - страхувальник) та Приватним акціонерним товариством "ПРОСТО-страхування" (далі - позивач) було укладено Договір добровільного страхування транспортних засобів № АТК 215587 (далі - договір добровільного страхування), відповідно до якого позивачем застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля марки "Хюндай", державний номерний знак НОМЕР_1.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься, зокрема, дорожньо-транспортна пригода, а вигодонабувачем є ОСОБА_4

Строк дії договору встановлено з 29.12.2011 року по 28.12.2012 року.

06.08.2012 року о 15 год. 05 хв. водій ОСОБА_5, керуючи автомобілем марки "Фольксваген", д.н.з. НОМЕР_2, на перехресті вул. Шолуденка-Рибалка в м. Києві, почав рух на червоний сигнал світлофора, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_3, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.10.2012 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 31.10.2012 року постанова Шевченківського районного суду м. Києва від 05.10.2012 року була скасована з поверненням матеріалів справи про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП на доопрацювання у Шевченківське ВДАІ МВС України в м. Києві.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП - дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 06.08.2012.

Згідно зі звітом № 3605/4208 від 27.08.2012 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_4, становить 69218,65 грн., а вартість відновлювального ремонту, відповідно до рахунку-фактури № СФ-0000147 від 23.08.2012 року та № СФ-0000230 від 29.12.2012 року, - 65628,82 грн.

Вказана дорожньо-транспортна пригода була визнана позивачем страховим випадком, про що 10.09.2012 було складено страховий акт та 15.01.2013 страховий акт № 4208-40601-12/1.

14 вересня 2012 року позивач на підставі страхового акту виплатив страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 65058,82 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 28010 від 13.09.2012 та 570 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2073 від 21.01.2013 від 21.01.2013.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України, об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Перехід права вимоги за наведеними норми права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування") слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Позивач виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором добровільного страхування, отримало від останнього права кредитора, а не регресу до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Зважуючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається, а не ст. 1191 ЦК України, на які посилається позивач.

З матеріалів справи вбачається, транспортний засіб - автомобіль марки "Фольксваген", державний номерний знак НОМЕР_5, водієм якого спричинено дорожньо-транспортну пригоду, знаходився під керуванням ОСОБА_5

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "Фольксваген", державний номерний знак НОМЕР_5, на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" (далі - відповідач), згідно з Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/6452929.

За приписами п.п. 1.1, 1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Позивачем, 03.12.2013 було направлено відповідачу Заяву про страхове відшкодування вих. № 04-6945, проте, відповідач відповідні не надав та відшкодування не здійснив.

З огляду на вищенаведене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 50000,00 грн., (в межах ліміту визначеного полісом, а саме 50000,00 грн.).

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, а також визначені полісом №АА/6452929 розміри лімітів відповідальності (50 000 грн.), франшизи (0 грн.), суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про зобов'язання відповідача відшкодувати позивачу витрати в розмірі 50000,00 грн. є обґрунтованими.

Однак, відповідачем було заявлено заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до п. 1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 (далі - Постанова), за змістом ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст. 175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Положеннями ст.256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами п. 2.2 Постанови позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Статтею 257 Цивільного Кодексу України встановлений загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Як вказувалось вище, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги починає спливати у момент заподіяння шкоди. При цьому, у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до винної особи із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до ст.262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Як вже було встановлено, у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи (осіб), відповідальної за завдані збитки. Однак, строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди.

За таких обставин, саме з моменту вчинення дорожньо-транспортної пригоди у потерпілої особи (страхувальник, а після виплати страхового відшкодування - страховик) виникло право подати позов до суду. Тотожна правова позиція викладена в постанові від 25.12.2013 Верховного Суду України по справі №6-112цс13.

Позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом 11.11.2016 року, про що свідчить календарний штемпель відділення поштового зв'язку на конверті, в якому надійшла позовна заява.

Отже, враховуючи встановлений законодавством трирічний строк позовної давності, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що термін, в межах якого страхувальник, а після виплати страхового відшкодування страховик, могли звернутись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" про стягнення суми страхового відшкодування, закінчився 06.08.2015 р.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, вимоги приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування" до приватного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" про відшкодування шкоди в сумі 50000,00 грн. підлягають залишенню без задоволення, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності при заявлені вказаних вимог.

У відповідності до п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, відповідно до ст.ст. 1, 12 ГПК України господарському суду підвідомчі справи між юридичними особами у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

Ст. 21 КПК України визначено, що сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач.

Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Згідно зі ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначалося вище, розгляд справ між юридичними особами віднесено до компетенції господарського суду.

Все вищезазначене узгоджується із судовою практикою, а саме: Постановою Верховного суду України від 18.05.2016 року по справі №6-2578цс15, Постановою Верховного суду України від 01.07.2015 року по справі №6-745цс15 та Постановою Верховного суду України від 07.10.2015 року по справі №6-1521цс15 (копії додаються).

Відповідно до цього, Дарницький районний суд ухвалою від 01.06.2016 року по справі № 753/15901/14-ц правомірно закрив провадження у справі в частині вимог ПрАТ «ПРОСТО-страхування» до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Таким чином, відсутні підстави, які б перешкоджали вчасному зверненню ПрАТ «ПРОСТО-страхування» з позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу до НАСК «ОРАНТА» до належного суду.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про відмову у звдоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 року у справі №910/18752/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу 910/18752/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Н.Ф. Калатай

С.А. Пашкіна