ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2017 р. Справа №920/1855/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.,

при секретарі Пляс Л.Ф.,

за участю представників:

позивача - Солонар О.В., за довіреністю б/н від 17.05.2017 року;

відповідача - не з'явився;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - не з'явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Державного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище професійне училище», м.Суми, (вх.№1207С/1-40) на рішення господарського суду Сумської області від 12.01.2017 року по справі №920/1855/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Гарпун», м.Суми,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - фізична особа-підприємець ОСОБА_2, м.Суми,

до Державного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище професійне училище», м.Суми,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Регіональний центр утеплення», м.Суми,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр штукатурних технологій», м.Київ,

про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 12.01.2017 року по справі №920/1855/15 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Джепа Ю.А., суддя Соп'яненко О.Ю., суддя Яковенко В.В.) позов задоволено.

Визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Гарпун» право власності на штукатурну станцію PFT G 54 E, 2008 року випуску, заводський номер НОМЕР_1.

Стягнуто з Державного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище професійне технічне училище» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарпун» 1218,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків місцевого господарського суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 12.01.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції невірно оцінив обставини справи, оскільки штукатурну станцію поставлено позивачем на облік 01.08.2012 року, а видаткова накладна датована 03.08.2012 року.

Також скаржник звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутній договір оренди за яким штукатурна станція була передана ФОП ОСОБА_2

Крім того, апелянт вважає, що місцевий господарський суд неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи ТОВ «Лізар Техно Сервіс», яка має відповідні документи щодо походження штукатурної станції.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 року апеляційну скаргу Державного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

11.05.2017 року від позивача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4889), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 18.05.2017 року була направлена відповідачу та третім особам рекомендованими листами 11.04.2017 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана відповідачем та третьою особою на стороні позивача 19.04.2017 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Однак, відповідач та третя особа на стороні позивача у судове засідання не з'явилися, про причини не з'явлення суд не повідомили.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду, яка направлялася на адресу третіх осіб на стороні відповідача повернулись на адресу суду з позначкою поштового відділення - «за закінченням встановленого строку зберігання».

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч.1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також на те, що явка представників сторін та третіх осіб у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників відповідача та третіх осіб.

У судовому засіданні 18.05.2017 року представник позивача оголосив, що проти позиції апелянта заперечує з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

31.07.2012 року ТОВ НВП «Гарпун» придбало у ТОВ «Центр штукатурних технологій» штукатурну станцію PFT54 Е заводський №18332 для власних потреб та водоповітряний шланг 3/4*40м, а з 01.08.2012 року агрегат поставлено на облік основних засобів підприємства.

Рахунок-фактура №СФ-0000041 від 31.07.2012 року на суму 80880,00 грн. був оплачений позивачем відповідно до платіжного доручення №158 від 31.07.2012 року, за яким вищезазначена сума перерахована на поточний рахунок продавця.

Факт отримання вищевказаного обладнання підтверджується видатковою накладною №РН-0000034 від 03.08.2012 року.

У подальшому, як вказує позивач, ним у квітні 2013 року штукатурну станцію було надано в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, який 21.05.2013 року повідомив, що дане обладнання було вкрадено з об'єкта, на якому він працював, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

За заявою ОСОБА_2 до СВ Сумського РВ УМВС України в Сумській області розпочато та здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000813 за фактом таємного викрадення майна з будинку ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2, а саме: штукатурної станції, 12 радіаторів та іншого обладнання, на загальну суму 94500,00 грн. Під час слідчих дій (санкціонованого суддею обшуку) по вказаному кримінальному провадженню у приміщенні, яке належить відповідачу, виявлено штукатурну станцію PFT G 54 заводський №18332 та документи, якими представники відповідача обґрунтовують правомірність знаходження штукатурної станції у ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище».

Зважаючи на тривалість кримінального провадження ТОВ НВП «Гарпун», вважаючи себе власником майна, звернулося до слідчого СВ Сумського РВ УМВС України у Сумській області Журко К.С. з клопотанням щодо повернення штукатурної станції. До клопотання були надані копії первинних документів, які підтверджують право власності на штукатурну станцію.

Повідомленням від 22.06.2015 року №6395 слідчим СВ Сумського РВ УМВС України в Сумській області Журко К.С. відмовлено у поверненні станції, оскільки вказана штукатурна станція визнана речовим доказом по кримінальному провадженню №0000813.

Оскільки відповідно до ст. 169 Кримінального процесуального кодексу України тимчасово вилучене майно повертається особі у якої воно було вилучено, ТОВ НВП «Гарпун», вважаючи себе власником даного майна, з такою позицією слідчого не погодилося та звернулося до Ковпаківського районного суду м.Суми зі скаргою на дії слідчого.

Ковпаківський районний суд м.Суми 20.07.2015 року за результатами розгляду скарги її задовольнив і зобов'язав слідчого СВ Сумського РВ УМВС України в Сумській області Журко К.С. повернути власнику - ТОВ НВП «Гарпун», вказану штукатурну станцію, оскільки на тимчасово вилучене майно не був накладений арешт.

10.08.2015 року ТОВ НВП «Гарпун» повторно звернулося до слідчого СВ Сумського РВ УМВС України в Сумській області Журко К.С. із заявою щодо повернення штукатурної станції, до якої було додано оригінал вказаної ухвали слідчого судді Ковпаківського районного суду м.Суми від 20.07.2015 року.

У той же час, 23.09.2015 року прокурор Сумського району Передерій В.Г. звернувся до Ковпаківського районного суду міста Суми з клопотанням про арешт штукатурної станції. Під час розгляду клопотання виявилося, що на штукатурну станцію претендує ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» (відповідач у справі), стверджуючи, що це майно було придбано в установленому законом порядку у 2012 році. Зважаючи на наявність спору про належність штукатурної станції слідчим суддею відмовлено у задоволенні клопотання про арешт даного майна, одночасно роз'яснено представникам ТОВ НВП «Гарпун», що питання про право власності на спірну штукатурну станцію і її подальшу долю повинні вирішуватися у порядку господарського судочинства, оскільки ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» також вважає себе законним власником штукатурної станції.

На підтвердження права власності позивачем надані копії наступних документів: рахунку-фактури №СФ-0000041 від 31.07.2012 року на суму 80880,00 грн.; платіжного доручення №158 від 31.07.2012 року; податкової накладної №12 від 31.07.2012 року; видаткової накладної №РН-0000034 від 03.08.2012 року; довіреності №13 від 01.08.2012 року на отримання цінностей, виданої на ім'я ОСОБА_5; інвентарної картки на штукатурну станцію.

Разом з тим, відповідач вважає себе власником спірного майна з огляду на наступні факти.

Так, згідно з обласною програмою розвитку профтехосвіти на 2012-2015 роки Сумською обласною радою були виділені кошти на створення інноваційного будівельно-технічного центру на базі ДНЗ ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище». Частина отриманих коштів планувалася на закупівлю шпаклювальної та штукатурної станцій.

Навчальним закладом за договором поставки №26 від 17.04.2012 року була придбана у ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення» штукатурна станція PFT G 5, зварювальні автомати, шпаклювальна станція ТМАХ-506, нівелір лазерний, лазерна лінійка, шліфувальна машина для штукатурки. Вказана штукатурна станція PFT G 5 та зварювальні напівавтомати були передані відповідачу згідно накладної №РН-0000005/1 від 21.05.2012 року. Відповідач - ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище», розрахувався за штукатурну станцію 23.05.2012 року, що підтверджується копією платіжного доручення №14 від 23.05.2012 року та випискою про рух коштів із банківського рахунку відповідача. Вартість штукатурної станції згідно первинних облікових документів становить 99900,00 грн.

Як вказує відповідач та встановлено судом першої інстанції, отримавши штукатурну станцію у травні 2012 року, відповідач з'ясував, що станція не укомплектована повністю, а саме - відсутній шланг високого тиску, тому повернув її постачальнику (ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення») на відповідальне зберігання за договором відповідального зберігання від 25.05.2015 року на підставі акту приймання-передачі №1 від 25.05.2012 року, копія якого міститься у матеріалах справи.

У той час, в акті приймання-передачі №1 від 25.05.2012 року відсутні характеристики обладнання, яке було передано третій особі (ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення») за договором відповідального зберігання, а лише зазначено: шпаклевочна станція, у кількості 1 шт., вартістю 95000,00 грн.; штукатурна станція у кількості 1 шт. вартістю 99900,00 грн.

У подальшому, штукатурна станція у стані, придатному до використання - нова, у заводському пакуванні, доукомплектована шлангом для подачі сумішей була повернута відповідачу згідно акту приймання-передачі від 18.06.2013 року ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення». При цьому постачальник пояснив, що доукомплектування поставленої за договором від 17.04.2012 року штукатурної станції не було можливе, оскільки шланг високого тиску окремо виробниками не поставляється, а нові штукатурні станції PFT в Україну не завозилися. За таких обставин ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення» передав ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» штукатурну станцію G-54 Е, яка мала, як зазначив постачальник, кращі технічні характеристики. Так, з акту приймання-передачі №2 від 18.06.2013 року вбачається, що відповідачу були передані шпаклевочна станція (поршневий розпилювач RTX1500-220V EUROPE VERSION(702200001/2012/016458)) у кількості 1 шт., вартістю 95000,00 грн., штукатурна станція (G-54 Е-(380В)) у кількості 1 шт. вартістю 99900,00 грн.

На підставі зазначеного відповідач вважає, що штукатурна станція G-54 Е-(380В) є власністю ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище», а враховуючи організаційно-правову форму навчального закладу - державною власністю та з травня 2012 року перебуває на бухгалтерському обліку навчального закладу.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частина 1 ст. 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 вказаної статті одним із способів захисту цивільних прав та інтересів визначено визнання права.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, пунктом 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року передбачено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень п.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» №6 від 23.03.2012 року господарський суд у разі необхідності в мотивувальній частині рішення може зазначити про урахування ним постанов Вищого господарського суду України, однак, у зв'язку з відсутністю відповідних керівних роз'яснень пленуму Вищого господарського суду України положень застосування ст.ст. 328, 392 чинного Цивільного кодексу України щодо набуття та визнання права власності, виходячи з принципу єдності та впорядкованості судової практики, за можливим є урахування тлумачення даної норми пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно із частиною 1 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дана стаття, встановлюючи загальне правило, пов'язує виникнення права власності у набувача за договором саме із передачею речі, а не з іншим моментом, наприклад, сплатою вартості товару. При цьому такою передачею визнається фактичне вручення майна набувачеві, здача його перевізникові чи організації зв'язку для відправлення, пересилання, фактичне надходження майна у володіння набувача (наприклад, поставка на склад), а також передачу йому товаро-розпорядчого документа. Вручення даного документа означає передачу набувачу всіх повноважень з розпорядження майном. Набувач, якому переданий в установленому законом порядку товарно-розпорядчий документ, набуває права шляхом здійснення правочинів з даним документом продати товар, заставити його тощо.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Крім того, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити як назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вірно встановив суд першої інстанції, саме вказаним вимогам відповідає видаткова накладна №РН-0000034 від 03.08.2012 року, що засвідчує встановлений факт здійснення господарської операції з придбання позивачем спірної штукатурної станції PFT G-54 Е.

Видаткова накладна №РН-0000005 від 21.05.2012 року підтверджує факт придбання відповідачем як покупцем за договором поставки №26 від 17.04.2012 року штукатурної станції PFT G 5, яка суттєво відрізняється по якісним та вартісним показникам від спірного обладнання.

Також матеріалами справи підтверджується факт передачі відповідачем штукатурної станції PFT G 5 третій особі - ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення», за договором відповідального зберігання від 25.05.2012 року.

Як вказував відповідач, отримана ним штукатурна станція не була укомплектована шлангом для подачі робочої суміші, однак не надав суду пояснень та обґрунтувань стосовно того, чому ним був укладений із ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення» саме договір відповідального зберігання. При цьому, не надано пояснень та доказів щодо звернення відповідача до ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення» з відповідними листами, повідомленнями тощо щодо недоукомплеткованості поставленого товару або його заміни.

Відповідно до ст. 682 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, що відповідає умові договору купівлі-продажу щодо комплектності. Якщо договором купівлі-продажу не встановлено умов щодо комплектності товару, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, комплектність якого визначається звичаями ділового обороту або іншими вимогами, що звичайно ставляться.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 684 Цивільного кодексу України у разі передання некомплектного товару покупець має право вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) доукомплектування товару в розумний строк.

Якщо продавець у розумний строк не доукомплектував товар, покупець має право за своїм вибором: 1) вимагати заміни некомплектного товару на комплектний; 2) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої грошової суми.

За положеннями частини 2 ст. 690 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний забрати (вивезти) товар, не прийнятий покупцем (одержувачем), або розпорядитися ним в розумний строк.

Натомість, відповідач, як свідчать матеріали справи, всупереч положень ст. 684 Цивільного кодексу України уклав з ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення» договір відповідального зберігання, який за своєю правовою природою є договором зберігання, за яким одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Матеріалами справи підтверджується, що за даним договором відповідач згідно акту приймання-передачі №1 від 25.05.2012 року передав на зберігання ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення» штукатурну станцію без зазначення ідентифікаційних ознак (хоча за договором поставки придбав штукатурну станцію PFT G 5), а отримав назад за актом приймання-передачі №2 від 18.06.2013 року штукатурну станцію G-54 Е-(380В). При цьому суду не було подано відповідачем належних та допустимих доказів звернення останнього до ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення» з приводу поставки йому іншого обладнання, ніж було передано за договором відповідального зберігання. До того ж гарантійний талон №11, який був наданий відповідачу разом із штукатурною станцією PFT G 54 Е (заводський номер НОМЕР_1), виписаний на бланку товариства «АСМ» (офіційного дилера фірми KNAUF), однак інших, підтверджуючих такий статус товариства документів, надано не було.

Щодо пояснень відповідача та ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення» стосовно відсутності на ринку необхідного обладнання та поставки відповідачу у зв'язку з цим іншого обладнання, суд вірно відзначив, що такі пояснення не можуть бути визнані підставою для визнання за відповідачем права власності на спірну штукатурну станцію без наявності відповідних правовстановлюючих документів.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, правомірно, приймаючи оскаржуване судове рішення встановив наявність у матеріалах справи доказів і підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання за позивачем права власності на штукатурну станцію PFT G 54 E заводський номер НОМЕР_1. У свою чергу відповідач у порушення приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України доводів позивача стосовно правомірності набуття ним права власності на спірне обладнання не спростував; не подав належних та допустимих доказів придбання у власність саме штукатурної станції PFT G 54 E, а не моделі PFT G 5.

Щодо доводів апеляційної скарги, що місцевий господарський суд невірно оцінив обставини справи, оскільки штукатурну станцію поставлено позивачем на облік 01.08.2012 року, а видаткова накладна датована 03.08.2012 року, а також, що в матеріалах справи відсутній договір оренди за яким штукатурна станція була передана ФОП ОСОБА_2 в оренду, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у матеріалах справи наявна довідка №31/03-16 від 31.03.2016 року, в якій пояснюється, що 31.07.2012 року ТОВ НВП «Гарпун» перераховано кошти в розмірі 80880,00 грн. за штукатурну машину та водоповітряний шланг згідно рахунку-фактури №СФ-0000041 від 31.07.2012 року. Штукатурна машина та водоповітряний шланг доставлені на підприємство 01.08.2012 року на підставі довіреності №13 від 01.08.2012 року. В цей же день штукатурна станція була оглянута та поставлена на інвентарний облік. Оскільки кошти за товарно-матеріальні цінності перераховані в повному обсязі 31.07.2012 року, фактична поставка була здійснена 01.08.2012 року на підставі належним чином оформленого первинного документа - доручення, за актом приймання-передачі основних засобів від 01.08.2012 року. Разом з тим, видаткова накладна №РН-0000034 була надіслана контрагентом на адресу позивача пізніше, але в рамках дії довіреності (яка була дійсна до 11.08.2012 року). Даний порядок прийняття штукатурної станції та складення видаткової накладної після отримання станції не суперечить чинному законодавству, оскільки відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Щодо відсутності у матеріалах справи договору оренди з ФОП ОСОБА_2 слід відмітити, що оригінал цього договору був наданий слідчому, якій вів справу стосовно крадіжки штукатурної станції. У свою чергу, слідчий листом №684 від 29.01.2014 року надав оригінал договору разом з іншими документами, зокрема, актом приймання-передачі основних засобів від 01.08.2012 року до НДЕКЦ УМВС України для виконання додаткової товарознавчої експертизи. Таким чином, надання оригіналу відповідного договору до матеріалів справи не вбачається можливим, у той час його відсутність в матеріалах справи не впливає на суть розгляду позовних вимог та апеляційної скарги.

Щодо не залучення до участі у справі ТОВ «Лізар Техно Сервіс» в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, то колегія суддів відзначає, що вчинення відповідних дій є правом суду, а не обов'язком. При цьому, як було вірно відзначено судом першої інстанції та спростовано апелянтом, у клопотанні не обґрунтовано яким чином рішення у даній справі вплине на права та обов'язки ТОВ «Лізар Техно Сервіс», яке є одним із постачальників устаткування.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Державного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Сумської області від 12.01.2017 року по справі №920/1855/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 12.01.2017 року по справі №920/1855/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 23 травня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.