КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. Справа№ 910/12447/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

Секретар судового засідання: Степанець О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - Дзюбайло О.О., довіреність №01-2217-139 від 29.03.2017 року,

від відповідача - ОСОБА_3, паспорт серія НОМЕР_2

від третьої особи - не з'явилися,

розглядає апеляційну скаргу

Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

на рішення господарського суду міста Києва від 16.03.2017 року

у справі №910/12447/15 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області

про стягнення 255647,84 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" подало до господарського суду міста Києва позов до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 255647,84 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі №910/12447/15 залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.07.2015 року у справі №910/12447/15 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 189572,85 грн. - основного боргу, 1,00 грн. - пені, 1195,53 грн. 53 - 3% річних, 42136,22 грн. - збитків від інфляції, 5112,96 грн. - витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2015 року №910/12447/15 рішення господарського суду міста Києва від 21.07.2015 року залишено без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.03.2016 року касаційну скаргу задоволено частково. Рішення господарського суду міста Києва від 21.07.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2015 року у справі №910/12447/15 - скасовано, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.03.2017 року у справі №910/12447/15 у позові відмовлено повністю. Присуджено до стягнення з Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 2556,47 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, 6136,00 грн. судового збору за подання касаційної скарги.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 16.03.2017 року у справі №910/12447/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не встановив той факт, що матеріалами справи доведена протиправна поведінка відповідача.

Зокрема скаржник вказує на те, що розмір орендної плати, встановлений умовами договору визначений за результатами конкурсу на підставі конкурсної пропозиції відповідача щодо розміру орендної плати, а відтак суд першої інстанції мав стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі. Крім того апелянт зазначає, що жодною з умов договору не встановлено обов`язку позивача надавати відповідачу будь-які послуги для орендованого майна, а тому на думку позивача відповідач фактично користувався орендованим майном.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2017 апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" прийнято до провадження колегією суддів у складі: Агрикова О.В. - головуючий суддя, судді: Жук Г.А., Мальченко А.О. та призначено її розгляд на 16.05.2017 року.

В судовому засіданні 16.05.2017 року, представники позивача та відповідача надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду. Представник позивача надав усні пояснення по суті спору, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача надав усні пояснення по суті спору, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Місцевим господарським судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.11.2014 року між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Київській області (далі - Орендодавець) та відповідачем (далі - Орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1640 (далі - Договір). (том 1, а.с. 14-22).

Відповідно до умов Договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину приміщення № НОМЕР_1 на першому поверсі терміналу "D" площею 4 кв.м, та частину приміщення № 2.1.1 на другому поверсі терміналу "D" площею 4 кв.м (далі - Майно), яке розміщене за адресою: Київська область, м. Бориспіль, ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", та обліковується на балансі позивача (далі - Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість, станом на 31.01.14. та становить за незалежною оцінкою 443 710,00 грн. без ПДВ.

Майно передається в оренду для розміщення торговельних автоматів, що відпускають гарячі напої (п. 1.2 Договору).

Згідно з п. 2.1 Договору Орендар вступає у строкове платне користування Майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами Договору та акта приймання-передавання Майна.

Орендодавець зобов'язується передати Орендарю в оренду Майно, згідно з Договором, за актом приймання-передавання майна, який підписується одночасно з Договором (п. 7.1 Договору).

В матеріалах справи наявний акт №1 приймання-передачі державного майна від 26.11.2014 року, що підтверджує виконання сторонами п. 7.1. Договору. (том 1, а.с. 24).

Згідно з п. 3.6 Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу щомісяця, не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж у співвідношенні 70% - до державного бюджету, 30% - Балансоутримувачу.

Як вбачається з матеріалів справи, дію договору було припинено з 15.07.2015 року, про що була укладена додаткова угода №1 від 23.10.2015 року.

Спір у справі на думку позивача виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати за надане в оренду майно за період з 26.11.2014 року по 15.07.2015 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції взято до уваги, що рішенням господарського суду міста Києва від 24.11.2016 року у справі №910/4557/16 залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 року визнано недійсним з моменту укладення договір №1640 від 26.11.2014 року оренди нерухомого майна, що належить до державної власності. Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що в матеріалах справи відсутні докази фактичного користування відповідачем орендованим, а відтак висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі є обґрунтованим виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.11.2016 року у справі № 910/4557/16 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про визнання договору оренди від 26.11.2014 року № 1640 недійсним з моменту укладання, яке набрало законної сили постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 року, визнано недійсним договір від 26.11.2014 року № 1640 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, укладений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3. (том 2, а.с. 231-238).

Відповідно до частини третьої статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договір оренди визнаний недійсним з моменту укладення, в зв'язку з невірним визначенням такої істотної умови договору оренди, як орендна плата оскільки у справі №910/4557/16 встановлено, що зміст Договору по суті суперечив Закону України "Про оренду державного і комунального майна", Методиці № 786 та Методиці № 629, оскільки був укладений без наявності чинної на момент укладення незалежної оцінки вартості майна.

Враховуючи вказані вище обставини, колегія суддів відхиляє твердження апелянта, що суд першої інстанції дійшов не вірного висновку щодо неможливості визнання суми орендної плати, яку просить стягнути позивач обґрунтованою, оскільки вона була визначена з порушенням законодавства.

Відповідно до ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 236 ЦК визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

За змістом положень ст. 207 ГК господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Правові наслідки недійсності правочину та наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним визначено ст. 216 ЦК та ст. 208 ГК відповідно. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави. У разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Отже, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов'язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов'язки передбачалися на майбутнє. Тобто визнання недійсним договору та визнання недійсним зобов'язання не є тотожними поняттями, оскільки в силу прямої вказівки закону договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а визнання недійсним зобов'язання за цим договором стосується наслідків недійсності такого договору.

Правові наслідки недійсності правочину та господарського зобов'язання регулюються спеціальними правовими нормами, ст. 216 ЦК і ст. 208 ГК відповідно, а тому до таких правовідносин загальні норми про виконання зобов'язання та про відповідальність за його порушення не застосовуються.

Колегія суддів звертає увагу, що вимоги про застосування наслідків недійсності правочину сторонами правочину або однією з них не заявлялись та не були предметом розгляду.

За змістом ч. 5 ст. 216 ЦК України суд може застосувати з власної ініціативи лише наслідки недійсності нікчемного правочину.

За таких обставин, з врахуванням вимог п. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України позивач вправі вимагати відшкодування неодержаної орендної плати за фактичне використання відповідачем державного майна в порядку застосування реституції, зокрема, шляхом звернення до господарського суду з відповідним позовом, або ж на підставі ч. 2 ст. 216 цього Кодексу звернутися до господарського суду з позовом про відшкодування збитків у зв'язку із вчиненням недійсного правочину.

Між тим, колегія суддів зазначає, що правомірним також є висновок місцевого господарського суду про те, що відповідач фактично не користувався орендованим майном.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності. Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах.

Відповідно до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Відповідно до ст. 768 ЦК України, наймодавець може гарантувати якість речі протягом всього строку найму. Якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати: заміни речі, якщо це можливо; відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна", орендодавець зобов'язаний передати орендарю об'єкт оренди в комплекті та у стані, що відповідають істотним умовам договору оренди та призначенню майна і повідомити орендаря про особливі властивості та недоліки майна, які йому відомі.

Положенню ст. 767 ЦК України, яка покладає на наймодавця обов'язок передати річ у користування у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Якщо під час користування річчю наймачем буде виявлено наявність недоліків речі, про які наймодавець його не попередив, що суперечить умовам договору та унеможливлює використання речі за призначенням, наймач вправі вимагати розірвання договору найму.

В матеріалах справи наявний лист від 26.11.2014 року, яким відповідач звернувся до позивача з проханням про надання технічних умов для підключення до електромережі 8 торговельних автоматів, в т.ч. 4,0 кв. м. на першому поверсі та 4,0 кв. м. на другому поверсі пасажирського терміналу "Д" Підприємства. (том 1, а.с. 53).

У відповідь на вказаний вище лист, позивач, листом від 26.12.2014 року №01-22-4333 повідомив ФОП ОСОБА_3 про неотримання від Відділення інформації щодо укладання з відповідачем договору оренди. (том 1, а.с. 54).

Також, в матеріалах справи наявний лист від 17.01.2015 року № 01-22-123, яким позивач направив відповідачу опитувальний лист та повідомив, що на підставі даних опитувального листа останньому будуть видані технічні умови для підключення до мереж аеропорту. (том 1, а.с. 55).

В свою чергу, відповідач листом б/н від 19.01.2015 року направив позивачу опитувальний лист для отримання технічних умов. (том 1, а.с. 56-57).

Матеріали справи свідчать, що 29.01.2015 року між представником позивача та відповідачем підписано акт №63-26-370 прийому передачі з видачею технічних умов. (том 1, а.с. 58).

Також, 24.02.2015 року між позивачем та відповідачем підписано акт №63-28/1-23-4 про включення електроустановки до діючої електромережі аеропорту із застереженням, що підключення до електричної енергії здійснюється, зокрема після підписання договору на комунальні послуги та погодження з Підприємством умов експлуатації кількості та дизайну обладнання. (том 1, а.с. 59-60).

07.04.2015 року відповідач листом №16/14 звернувся до позивача з вимогою надати можливість використовувати орендовані приміщення за цільовим призначенням. (том 1, а.с. 61-62).

У відповідь на вказаний вище лист позивач, листом від 15.04.2015 року № 01-22-1691 направив відповідачу договір про відшкодування витрат балансоутримувача. (том 1, а.с. 64-74).

Крім того, в матеріалах справи наявний лист №б/н від 07.04.2015 року, яким відповідач вказав, що розглянувши направлені йому акти приймання-здачі виконаних послуг за договором оренди від 25.11.2014 року №1640 повідомив позивачу, що він не має підстав для їх підписання оскільки жодних послуг за вказаним договором позивач не надав. (том 1, а.с. 63).

05.05.2015 року відповідач направив позивачу лист, згідно з яким повідомив аеропорт про неможливість подальшої співпраці, в зв'язку з несприятливим економічними умовами, запропонованими позивачем у проекті договору про відшкодування витрат балансоутримувача. (том 1, а.с. 75-76).

Також 05.05.2015 року, відповідач надав відповідь на претензію позивача щодо сплати орендної плати, в якій повідомляв про її безпідставність та не обґрунтованість, оскільки він був позбавлений можливості користуватись орендованим майном. (том 1, а.с. 77).

Судом першої інстанції також досліджено, що відповідачем подано листи до Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області (від 14.01.2015, від 12.02.2015, від 16.03.2015), в яких він повідомляв орендодавця, що балансоутримувач - ДП МА "Бориспіль" навмисно затягує процес підключення відповідача до електромережі, що унеможливлює використання орендованого майна за цільовим призначенням. Просив сприяти відповідачу у реалізації його прав як орендаря. (том 1, а.с. 80-85).

Враховуючи вказані обставини, 05.05.2015 року відповідач повідомив Відділення про відмову від договору оренди державного майна від 26.11.2014 року №1640. (том 1, а.с. 86-87).

28.05.2015 року орендар направив орендодавцю для підписання акт приймання передачі орендованого майна. (том 1, а.с. 165).

Міністерство інфраструктури України надало Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській області відповідь від 16.06.2015 № 6487/16/10-15, в якій зазначило, що на запит органу управління балансоутримувач повідомив, що на сьогоднішній день не здійснює жодних перешкод у користуванні орендованим майном на підставі підписаних договорів оренди та актів приймання-передачі майна. (том 1, а.с. 143).

Відтак, суд першої інстанції вірно зробив висновок, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про використання відповідачем майна за цільовим призначенням - для розміщення автоматів для торгівлі гарячими напоями. В той же час, не підключення відповідача до електромереж аеропорту унеможливлювало використання орендованого майна для цілей, визначених у договорі оренди.

Відтак, колегія суддів зазначає, що визнання спірного правочину недійсним не може викликати своїм наслідок повернення сторін у первісний стан, оскільки орендар по суті не використовував приміщення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні господарського суду міста Києва повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Заперечення позивача щодо висновків суду першої інстанції стосовно розміру орендної плати, колегією суддів відхиляються, оскільки даний факт був встановлений в рішенні суду по справі №910/4557/16. Відтак, відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням господарського суду не доказуються при розгляді інших справ. Тобто факт, не визначення такої істотної умови договору оренди, як орендної плати в межах даної справи не потребує доведенню або спростуванню.

Щодо заперечення позивача на безпідставність висновку суду першої інстанції щодо невикористання відповідачем за цільовим призначенням майна через відсутність підключення до електромережі, оскільки жодною умовою договору не встановлено обов`язку позивача надавати відповідачу будь-які послуги для орендованого майна.

Колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд правомірно послався на вимоги ст. 767, 768 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 13 Закону України «Про оренду державного і комунального майна», якими встановлено, що орендодавець зобов'язаний передати орендарю об'єкт оренди в комплекті та у стані, що відповідають істотним умовам договору оренди та призначенню майна, і повідомити орендаря про особливі властивості та недоліки майна, які йому відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров'я, майна орендаря або інших осіб чи призвести до пошкодження самого майна під час користування ним.

Відповідно до п. 1.2. договору майно передається в оренду для розміщення торговельних автоматів, що відпускають гарячі напої. Цілком зрозуміло, що передача в оренду площ без підключення до електромережі виключає можливість використання відповідачем за цільовим призначенням майна.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення господарського суду міста Києва від 16.03.2017 року у справі № 910/12447/15 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 16.03.2017 року у справі № 910/12447/15 залишити без змін.

3.Матеріали справи № 910/12447/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко