ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2017 р. Справа № 922/607/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№1319Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 27.03.2017 року у справі

за позовом ФО-П ОСОБА_2, с.Нова Іванівка

до ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Велес-Агро", с.Руські Тишки

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2, звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Велес-агро", в якій просить стягнути з останнього на свою користь заборгованість у розмірі 471 723,74 грн., з яких: сума основного боргу у розмірі 200 000,00 грн., пеня у розмірі 14 564,83 грн., штраф у розмірі 247 008,00 грн., інфляційні збитки у розмірі 8 493,92 грн., річні відсотки у розмірі 1 656,99 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.03.2017 року (суддя Светлічний Ю.В.) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Велес-агро" (62440, Харківська область, Харківський район, с.Руські Тишки, вул. Липецька, 94, , п/р 1 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" м. Київ, МФО 380805) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1, п/р НОМЕР_2 в АТ "Райффайзен Банк АВАЛЬ" м. Київ, МФО 380805) суму основного боргу у розмірі 200 000,00 грн., пеню у розмірі 14 564,83 грн., інфляційні збитки у розмірі 8 493,92 грн., річні відсотки у розмірі 1 656,99 грн. та судовий збір у розмірі 3370,74 грн.

При винесенні рішення, місцевий господарський суд вказав, що представник позивача заявив про зменшення позовних вимог та просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 14564,83 грн., а в частині стягнення штрафу 247008,00 грн. просить позов не розглядати. Заява обґрунтована тим, що на думку представника позивача стягнення з відповідача одночасно пені та штрафу, які заявлені позивачем при зверненні до суду, суперечить постанові Верховного суду України у справі №6-2003цс15 від 15.10.2015р.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення змінити та задовольнити позовні вимоги, викладені у позові від 23.01.2017 року.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник, зокрема, зазначає, що будь-які клопотання або письмова заява про зменшення позовних вимог в матеріалах справи відсутні.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Направив на адресу суду відзив, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, в якому вказав, що представник відповідача ОСОБА_5 не зможе прийняти участь в судовому засіданні, через те, що буде представляти інтереси позивача у справі № 638/20868/16-ц у Дзержинському районному суді м. Харкова.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів не знаходить підстав для його задоволення, оскільки до заявленого клопотання не додано жодного доказу пов"язаності ОСОБА_5 зі справою №638/20868/16-ц, такими доказами могли б стати довіреність від позивача у вказаній справі ОСОБА_4, договір між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 тощо.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В даному випадку явка представників сторін обов'язковою не визнавалася, розгляд справи вже відкладався за клопотанням відповідача, відсутність відповідача не перешкоджає вирішенню спору. Отже, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Крім того, частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обов'язків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

26.04.2017р. між Фізичної особи - підприємцем ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) та ТОВ "СП "ВЕЛЕС-АГРО" в якості покупця (далі по тексту - відповідач) був укладений договір поставки засобів захисту рослин №26/04 від 26.04.2015р. (далі по тексту - договір), договір укладено в письмовій формі згідно до ст. 639 та ст. 712 ЦК Україна.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до умов договору, позивач зобов'язується поставити та передати у власність захисту рослин, а відповідач зобов'язується прийняти товар та своєчасно оплатити його. Асортимент, одиницю товару, кількість, загальна вартість товару зазначаються у видаткових накладних, які є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до розділу 3 договору (п. 3.4., 3.3.) оплата за поставлений товар проводиться на підставі виставленого постачальником рахунку-фактури. Покупець має право провести розрахунки за товар на умовах 100 % попередньої оплати від вартості товару. Остаточна дата розрахунку - 31.10.2016р.

На виконання умов договору позивачем було поставлено засіб марки покров у кількості 1 676,40л. на загальну суму 247008,00 грн.

Відповідно до видаткових накладних №РН-0000018 від 05.05.2016 р., РН-0000029 від 20.06.2016р. вказаний товар був отриманий відповідачем 04.05.2016 р. та 20.06.2016 р., що підтверджується підписами представника та печаткою юридичної особи - покупця.

Однак, в порушення умов договору, відповідач лише частково розрахувався за отриманий товар, у зв'язку із чим виникла заборгованість по оплаті товару у розмірі 200 000,00 грн.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, хоча мав можливість скористуватись своїми процесуальними правами та надати документи в обґрунтування своєї позиції по справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовна вимога позивача в частині стягнення коштів в сумі 200 000,00грн. (сума основного боргу) є правомірною та обґрунтованою, не спростована відповідачем, а тому підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач просить суд стягнути на його користь 14 564,63 пені, 8493,92 грн. інфляційні та 1656,99 грн. 3% річних.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 6.2 договору покупець (відповідач) сплачує постачальнику: пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої боргу за кожен день прострочення.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши нарахування пені та 3% річних колегія суддів приходить до висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам сторін та підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 247008,00 грн. штрафу, колегія суддів зазначає наступне.

В оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду зазначено про те, що присутній в судовому засіданні представник позивача пояснив, що стягнення з відповідача одночасно пені та штрафу, які заявлені позивачем при зверненні до суду суперечить постанові Верховного суду України у справі №6-2003цс15 від 15.10.2015р., тому позивач зменшує позовні вимоги та просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 14564,83 грн., в частині стягнення штрафу 247008,00 грн. просить дану вимогу не розглядати.

З приводу викладеного, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень пункту 6.2 Договору, при порушенні термінів оплати більше 10 календарних днів Покупець додатково сплачує Постачальнику штраф у розмірі 100% від суми поставленого товару.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Вказана правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі № 20/246-08.

Викладеним спростовуються доводи відповідача, викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу щодо неможливості одночасного стягнення штрафу та пені.

Щодо посилань відповідача на постанову Верховного суду України від 21.10.2015 року по справі №6-2003цс15, слід зазначити, що у тій справі спір виник між фізичною особою та юридичною особою щодо виконання кредитного договору. На такі правовідносини не розповсюджуються наведені вище норми Господарського кодексу України, враховуючи, що їх учасником є фізична особа. Таким чином, колегія суддів зазначає про недоречність посилань відповідача на згадану постанову Верховного Суду України при розгляді справи між двома юридичними особами, правовідношення яких регулюються, зокрема, і Господарським кодексом України.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 247008,00 грн. штрафу підлягають задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги ФОП ОСОБА_2 до ТОВ "СП "Велес-Агро" підлягають задоволенню у повному обсязі.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень частин 1, 2 4 статті 78 Господарського процесуального кодексу України відмова позивача від позову викладається в адресованій господарському суду письмовій заяви, що долучаються до справи. Така заява підписуються позивачем.

До прийняття відмови позивача від позову господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін.

Про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Приписи частини четвертої статті 22 ГПК України, передбачаючи право позивача, зокрема, на відмову від позову, не виключає можливості часткової відмови. Однак вона можлива лише у випадку, якщо позивачем заявлено дві чи більше вимог, і позивач відмовляється не від усіх цих вимог. У разі такої відмови та її прийняття судом провадження зі справи підлягає припиненню на підставі пункту 4 частини першої статті 80 ГПК України у частині тих вимог, стосовно яких заявлено відмову, а решта вимог розглядається судом у загальному порядку.

В матеріалах справи відсутня письмова заява позивача про відмову від позову в частині стягнення штрафу 247008,00 грн., а в оскаржуваному рішенні відсутні дані про прийняття заяви позивача про часткову відмову від позовних вимог, провадження в частині стягнення штрафу 247008,00 грн. місцевим господарським судом на підставі пункту 4 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України не припинено.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 84 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду ухвалюється іменем України і складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин, при цьому резолютивна частина має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог. Висновок не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення).

Враховуючи відсутність в матеріалах справи письмової заяви позивача про відмову від позовних вимог в частині стягнення штрафу 247008,00 грн., відомостей про прийняття такої відмови місцевим господарським судом, а також відсутність рішення суду про припинення провадження в цій частині позовних вимог, а також відсутність в резолютивній частині оскаржуваного рішення висновку суду про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по цій частині позовних вимог, колегія суддів зазначає про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права - пункту 4 частини 1 статті 84 Господарського процесуального кодексу України, і це порушення призвело до прийняття неправильного рішення у справі, що відповідно до вимог частини 2 статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування цього рішення.

Щодо доводів відповідача про наявність в нього іншого примірнику договору, ніж той, що є в матеріалах справи, колегія суддів зазначає, що такі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки будь-яких доказів того, що наявний в матеріалах справи договір, в редакції, що міститься в матеріалах справи не був підписаний відповідачем - останнім до суду не надано.

Щодо доводів відповідача про те, що позивачем не подано зауважень на протокол судового засідання, в якому зазначено про те, що представник позивача в судовому засіданні просить не розглядати позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 247008,00 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Так, по-перше, подання зауважень на протокол є правом, а не обов'язком сторони у справі.

По-друге, як було зазначено вище, Господарський процесуальний кодекс вимагає подання заяви про відмову від позову виключно у письмовій формі, і така заява повинна бути долучена до матеріалів справи. Даними протоколу судового засідання не можуть спростовуватись обставини відсутності такої письмової заяви позивача в матеріалах справи.

Таким чином, враховуючи викладене та те, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, колегія суддів, керуючись статтями 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 27.03.2017 року скасувати.

Постановити нове рішення.

Позов задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Велес-агро" (62440, Харківська область, Харківський район, с. Руські Тишки, вул. Липецька, 94, , п/р 1 в АТ "Райффайзен Банк Аваль", м. Київ, МФО 380805) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1, п/р НОМЕР_2 в АТ "Райффайзен Банк АВАЛЬ" м. Київ, МФО 380805) 471 723, 74 грн., з яких: сума основного боргу у розмірі 200 000,00 грн., пеня у розмірі 14 564,83 грн., штраф у розмірі 247 008,00 грн., інфляційні збитки у розмірі 8493,92 грн., річні відсотки у розмірі 1 656,99 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Велес-агро" (62440, Харківська область, Харківський район, с. Руські Тишки, вул. Липецька, 94, , п/р 1 в АТ "Райффайзен Банк Аваль", м. Київ, МФО 380805) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1, п/р НОМЕР_2 в АТ "Райффайзен Банк АВАЛЬ" м. Київ, МФО 380805) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 7075,86 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Велес-агро" (62440, Харківська область, Харківський район, с. Руські Тишки, вул. Липецька, 94, , п/р 1 в АТ "Райффайзен Банк Аваль", м. Київ, МФО 380805) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1, п/р НОМЕР_2 в АТ "Райффайзен Банк АВАЛЬ" м. Київ, МФО 380805) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 7783,45 грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні судові накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 26.05.2017 року

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.