ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р.Справа № 922/930/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного підприємства "Наукове промислово-комерційне об"єднання "ТАТА", м. Запоріжжя
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техстандарт-плюс", м.Харків
про стягнення 231042,72 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 за довіреністю № 121 від 28.11.2016 (після перерви не з"явився)

відповідача - ОСОБА_3 за довіреністю №1 від 24.04.2017 (після перерви не з"явився)

ВСТАНОВИВ:

ПП "Наукове промислово-комерційне об'єднання "ТАТА" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ТОВ "Техстандарт-плюс" (відповідач) 154326,08 грн. заборгованості, 7003,37 грн. 3% річних, 33839,28 грн. інфляційних та 35873,99 грн. пені.

В обґрунтування своїх вимог, позивач вказує на неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків за договором №4/116/4 від 27.04.2015 щодо оплати отриманого від позивача товару.

Позивач звернувся до суду із заявою (вх. № 13332 від 20.04.2017) про долучення до матеріалів справи доказів, поданих до суду, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Також позивачем було надано до суду розрахунок позову (вх. № 11070 від 03.04.2017), який досліджено судом та долучено до матеріалів справи.

Розгляд справи було відкладено на 10 травня 2017 року.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Надав суду відзив на позовну заяву (вх. №14633 від 10.05.2017).

В обґрунтування своїх заперечень, відповідач вказує на те, що сторонами були змінені умови розрахунків та проведено взаємозалік зустрічних однорідних вимог.

В судовому засідання, яке розпочалося 10 травня 2017 року було оголошено перерву до 16 травня 2017 року для дослідження наданих сторонами доказів.

Представники сторін в судове засідання після перерви не з'явились.

Норми ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в судові засідання з'являлися повноважні представники сторін які надавали письмові пояснення та заперечення, докази на підтвердження власних правових позицій, внаслідок чого справа може бути розглянута за результатами повного та всебічного розгляду спору.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАНДАРТ-ПЛЮС» (Покупець, відповідач по справі) та Приватним Підприємством «Наукове промислово-комерційне обєднання «ТАТА» (Постачальник, позивач по справі) було укладено договір поставки від 27.04.2015 № 4/116/4, згідно якого Постачальник зобовязався поставити та передати у власність, а Покупець прийняти та оплатити ТМЦ згідно заявок покупця, сформованих відповідно до Специфікації, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити вартість товару згідно умовам Договору.

Найменування, кількість та ціна товару, що поставляється за цим Договором, встановлюється у Специфікаціях, що є невідємними частинами цього Договору.

Згідно з п. 4.5. Договору поставки сторони встановили, що оплата вартості товару, що поставляється, здійснюється у національній валюті шляхом перерахування встановлених Договором грошових сум на поточний рахунок Постачальника 50% передплати, та 50% відстрочки протягом 7-мі банківських днів з моменту поставки.

Як стверджує позивач у позовній заяві, відповідачем залишився не оплачений товар поставлений позивачем в сумі 154 326,08 грн. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Як встановлено ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було встановлено судом під час розгляду справи, та, що не було оспорено відповідачем, позивачем в період 2015-2016 років на виконання умов договору №4/116/4 було поставлено відповідачу товар на суму 599804,83 грн. Вказаний товар відповідач без зауважень, однак оплату його вартості здійснив лише частково в сумі 445478,75 грн.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем не було оплачено позивачу товар на суму 154326,08 грн., поставлений на його адресу згідно умов договору №4/116/4.

Надаючи оцінку посиланням відповідача на проведення сторонами заліку зустрічних однорідних вимог, згідно укладеного між Сторонами Договору міни було поставлено матеріально-товарних цінностей по якому відповідачем було поставлено на адресу позивача товар на загальну суму: 159 064,80 грн., суд зазначає наступне.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 601 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Частиною 3 статті 203 Господарського кодексу України також встановлено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов'язання. В такому випадку зобов'язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахуванням можуть бути припинені зобов'язання на будь-якій стадії їх існування, навіть після порушення виконавчого провадження щодо виконання одного із зустрічних зобов'язань. Добровільне виконання зобов'язання на стадії виконавчого провадження допускається і шляхом проведення зарахування однорідних зустрічних вимог (постанова Верховного Суду України від 1 листопада 2005 р. N 15/154).

Частина 2 статті 601 Цивільного кодексу України зазначає, що зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Це означає, що заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування.

Подібної думки дотримується і Вищий господарський суд України, який зазначає, що "за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін, і, якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду" (постанова Вищого господарського суду України від 22.07.2004 р. N 15-03/186).

Дослідивши переписку сторін, на яку посилається відповідач як на підставу проведення сторонами взаємозаліку та укладання договору міни у спрощенній формі, суд прийшов до висновку, що вона не відповідає умовам, визначеним у вказаних законодавчих нормах, а саме:

- листи позивача вих. №259 від 26.01.2016, вих. №835 від 16.03.2016 та лист відповідача №16/245 від 09.03.2016 містить вимоги про погашення існуючої заборгованості відповідачем, можливість її погашення шляхом поставки відповідачем товару на адресу позивача та готовність позивача придбати товар.

Враховуючи, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань (тобто, які вже існують на момент проведення заліку у сторін один перед одною), суд не може прийняти вказані листи в якості доказу проведення заліку зустрічних вимог які на момент цієї переписки не існували.

- лист відповідача вих. №16/08.11.2016 про можливість погашення заборгованості шляхом поставки товару, не містить посилання на договірні відносини (договір, специфікації, накладні) за якими відповідач пропонує здійснити розрахунки у такий спосіб та крім того, відповідач не надав суду будь - яких доказів поставки зазначеного у вказаному листі товару на адресу позивача.

- листи позивача №2822 від 09.11.2016 та №2944 від 23.11.2017 містять лише вказівку про готовність придбання позивачем конкретного товару.

Судом встановлено, що згідно накладної № 18 від 31.01.2017 відповідачем дійсно було поставлено товар на адресу позивача на суму 69000,00 грн.

Однак доказів направлення на адресу позивача заяви про здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог по спірним зобов'язанням на суму 69000,00 грн. відповідачем не надано, листом вих. №560 від 10.05.2017 відповідач просить позивача для проведення взаємозаліку підписати акт звірки, який при цьому не містить посилань на поставку товару у 2017 році.

Стосовно посилань відповідача на поставку товару позивачу в рахунок погашення заборгованості товару згідно:

- видаткова накладна № 67 від 12 квітня 2016 р. на загальну суму 4 080,00 грн.;

- видаткова накладна № 68 від 14 квітня 2016 р. на загальну суму 7 038,00 грн.;

- видаткова накладна № 69 від 20 квітня 2016 р. на загальну суму 7 282,80 грн.;

- видаткова накладна № 70 від 22 квітня 2016 р. на загальну суму 8 221,20 грн.;

- видаткова накладна № 89 від 11 травня 2016 р. на загальну суму 8 160,00 грн.;

- видаткова накладна № 90 від 13 травня 2016 р. на загальну суму 7 956,00 грн.;

- видаткова накладна №105 від 19 травня 2016р. на загальну суму 7 466,00 грн.;

- видаткова накладна №112 від 30 травня 2016 р. на загальну суму 8 160,00 грн.;

- видаткова накладна №143 від 30 травня 2016 р. на загальну суму 8 078,40 грн.;

суд зазначає, що за вказаними накладними постачальником виступає ТОВ "СП "Ековтор" та вказана поставка здійснюється на виконання умов договору №29/05/05 від 29.05.2015р.

Тобто, вказані договірні відносини стосуються виключно прав та обов'язків позивача та ТОВ "СП "Ековтор", виникли задовго до початку переписки між сторонами щодо (як вказує відповідач) можливості взаємозаліку та не містять будь - яких посилань на те, що вказана поставка здійснюється ТОВ "СП "Ековтор" в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем.

Таким чином, суд не може прийняти вказані вимоги, як зустрічні, оскільки кредитор за одним зобов'язанням не є боржником за другим зобов'язанням, а боржник за першим зобов'язанням не є кредитором за другим зобов'язанням.

При цьому, посилання відповідача на те, що засновником та кінцевим бенефіціарним власником Відповідача є ОСОБА_4, який також є співзасновником та кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване підприємство «Ековтор» є недоречним, оскільки діяльність, права та обов'язки виникають окремо у кожної з юридичних осіб незалежно від наявності одного власника або засновника.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення 154326,08 грн. заборгованості за поставлений товар обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання повинен сплатити кредитору суму грошового боргу з урахуванням індексів інфляції та 3% річних.

Отже, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем за поставлений позивачем товар перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних за допомогою програми ОСОБА_5, враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17 липня 2012 року, суд зазначає, що наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат відповідає вимогам діючого законодавства, є правомірним, а тому, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 7003,37 грн., а також інфляційних втрат в сумі 33839,28 грн., а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню.

Пунктом 8.3 договору передбачено, що відповідач за порушення терміну оплати вартості поставленого товару зобов`язаний сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України одним з наслідків порушення зобов'язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Відповідно до п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.2013 № 14, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

В даному випадку позивачем не було перевищено період нарахування пені, встановлений п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України щодо нарахування пені на суму заборгованості по кожній окремо взятій накладній.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення штрафних санкцій (штрафу, пені) застосовується скорочений строк позовної давності в один рік. При цьому, ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Під час розгляду справи відповідачем не заявлялося про застосування строків позовної давності до вимог позивача про стягнення пені.

Приймаючи до уваги, що відповідач не виконав свої зобов'язання по оплаті у термін, встановлений договором, нарахована позивачем пеня в сумі 35873,99 грн. відповідає умовам договору та вимогам законодавства і підлягає стягненню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору у розмірі 4243,28 грн., покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техстандарт - Плюс" (61099, м. Харків, вул. Лодзька, 7-а, ) на користь Приватного підприємства "Наукове промислово - комерційне об'єднання "ТАТА" (69118, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Новокузнецька, 4, ) - 154326,08 грн. заборгованості, 7003,37 грн. 3% річних, 33839,28 грн. інфляційних, 35873,99 грн. пені. та 4243,28 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 22.05.2017 р.

Суддя ОСОБА_1