ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17 травня 2017 р. Справа № 918/196/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бау-Інвест"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліхтнер Бетон Рівне"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Рівнеобленерго"

про визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

від позивача: Голуб В.А.;

від відповідача: Вейна Ю.М.; Бляшин М.С.;

від третьої особи: Мар'юк О.В.

В судовому засіданні оголошувалася перерва з 10 по 17 травня 2017 року.

Статті 20,22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бау-Інвест" (надалі Позивач або ТОВ "Бау-Інвест") звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліхтнер Бетон Рівне" (надалі Відповідач або ТОВ "Ліхтнер Бетон Рівне") в якому просить визнати недійсним договір № 03/14 про спільне використання технічних мереж, укладений 01 жовтня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бау-Інвест" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ліхтнер Бетон Рівне".

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що оспорюваний Договір суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, в тому числі Правилам користування електричною енергією, затвердженим постановою НКРЕ від 31.07.1996р. №28, та вчинений без відповідного дозволу (ліцензії). Крім того Позивач посилається на те, що при укладенні даного Договору сторонами не досягнуто згоди, щодо істотних умов, необхідних для даного виду договорів та не підписано Додатків, які є невід"ємною частиною Договору.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ліхтнер Бетон Рівне" надало суду відзив на позов в якому заперечує проти задоволення позову та просить відмовити в задоволенні позову з огляду на те, що позивачем не доведено порушення його прав, крім того відсутність істотних умов договору, на що посилається Позивач як на підставу визнання договору недійсним, може бути підставою для визнання його неукладеним, а не недійсним. Наслідки недійсності правочину до неукладеного правочину не застосовуються, оскільки вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України, відповідно, підстав для його задоволення немає. А твердження позивача про відсутність підписаних додатків спростовується з огляду на те, що дані додатки які зазначає позивач (про наявність яких зазначено у спірному договорі) не може визнаватись як відсутність істотних умов договору, так як ні в тексті договору, ні з суті правовідносин між сторонами не випливає, що погодження вищезазначених додатків повинне мати місце під час укладення договору та не може бути погоджене сторонами після укладення договору на підставі відповідних положень договору. Крім того текст договору не містить посилання на те, що додатки є його невід'ємною частиною. А оскільки спірний договір виконувався сторонами більш як два роки, тому не може вважатися неукладеним.

До господарського суду надійшла заява від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліхтнер Бетон Рівне" від 10.05.2017 року, в якій останній просить застосувати строк позовної давності до вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Бау-Інвест" про визнання недійсним Договору про спільне використання технологічних мереж № 03/14 від 01.10.2014 та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, так як позивач дізнався про порушення свого права 01.10.2010 року під час укладення Договору про спільне використання технологічних мереж № 1/10, проте, протягом всього строку дії договору не заявив про його недійсність. Натомість, навпаки, уклав аналогічний договір 01.10.2014 р. Отже, порушення прав Позивача (якщо таке дійсно мало місце) розпочалось ще 01.10.2010 року, тобто більш як 6 років тому.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві.

Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечили з підстав зазначених в додаткових поясненнях.

Третя особа письмових пояснень на позов суду не надала, представник її в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бау- Інвест" (Власник мережі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ліхтнер Бетон Рівне" (Користувач) було укладено Договір № 03/14 від 01.10.2014 року про спільне використання технологічних мереж (надалі Договір).

Відповідно до п.11. Договору Власник мереж зобов"язується забезпечити передачу електричної енергії в межах величин, дозволених Користувачу до використання, а Користувач - своєчасно сплачувати за використання електричної мережі, отримані послуги, в тому числі за перетікання реактивної електричної енергії.

Крім того відповідно до п.2.1, 2.2 Договору Власник мереж зобов"язаний забезпечувати технічну можливість для передачі Користувачу електричної енергії в межах 160 кВт потужності на III класі напруги (ступінь напруги 0,4 кВт) в обсягах, визначених відповідно до договору з постачальником електричної енергії, шляхом формування електричної схеми відповідної пропускної здатності, забезпечувати на межі балансової належності електромереж підтримання параметрів якості електроенергії та узгодженості рівня надійності електропостачання відповідно до категорії струмоприймачів Користувача згідно з ПУЕ.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У свою чергу, ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, регулюються Законом України "Про електроенергетику", Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою НКРЕ від 31.07.96р. №28 (далі - Правила) та іншими нормативно-правовими актами, тому норми цих актів законодавства виступають як спеціальні.

Статтею 26 Закону про електроенергію встановлено, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без договору не допускається. При укладенні договору про постачання електричної енергії сторони визначають його зміст на основі типового договору (п.п.5.1, 5.2 Правил).

Відповідно до п.1.5 Правил, у разі підключення електроустановок споживача до електричних мереж, власник яких не є постачальником електричної енергії, та виникнення у споживача відповідно до законодавства України зобов'язань уносити плату за перетікання реактивної електроенергії, між споживачем та цим власником електричних мереж на основі типового договору (додаток 1) укладається договір про технічне забезпечення електропостачання споживача. Величина плати за перетікання реактивної електроенергії на межі розділу електромереж визначається електропередавальною організацією відповідно до Методики обчислення плати за перетікання реактивної електроенергії між електропередавальною організацією та її споживачами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 17 січня 2002 року №19, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 1 лютого 2002 року за № 93/6381 (далі - Методика), та зазначається у відповідному договорі між електропередавальною організацією та споживачем, електроустановки якого приєднані до електричних мереж електропередавальної організації.

У разі укладення між основним споживачем та субспоживачем договору про технічне забезпечення електропостачання споживача цей договір та зміни до нього узгоджуються з електропередавальною організацією у частині режимів споживання електричної енергії, приєднаної потужності, режимів перетікання реактивної електроенергії та дотримання показників якості електричної енергії (п. 5.19 Правил).

До договорів, укладення яких передбачено цими Правилами, за взаємною згодою сторін можуть бути оформлені додатки. В додатках до відповідного договору обумовлюються технічні та організаційні особливості врегулювання відносин між сторонами. Додатки мають не суперечити законодавству України, в тому числі Правилам та нормативно-технічним документам (п. 5.22 Правил).

Таким чином, договірні відносини у сфері постачання електроенергії мають свої особливості, що пов'язано зі специфікою предмету договору та обумовлює спеціальний порядок його укладання. Особливістю договору електропостачання є покладення на споживача додаткових обов'язків, пов'язаних з необхідністю: дотримуватись передбаченого договором режиму споживання електроенергії; забезпечувати безпечну експлуатацію енергетичних мереж та справність приладів і устаткування, що використовуються у процесі споживання електричної енергії.

Державне регулювання відносин з постачання електроенергії до 27.08.2014 здійснювалося Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ), утвореною відповідно до Указу Президента України від 23.11.2011 №1059/2011 (ліквідована Указом Президента України від 27.08.2014 №693/2014). НКРЕ, відповідно до покладених на неї завдань та наданих повноважень, зокрема, розробляла і затверджувала обов'язкові до виконання норми і правила (у т. ч. Правила користування електричною енергією) та типові форми господарських договорів.

Так, відповідно до наданих повноважень, НКРЕ затвердила Типовий договір про постачання електричної енергії, Типовий договір про користування електричною енергією на території населеного пункту, Типовий договір про тимчасове постачання електричної енергії без засобів обліку, Типовий договір про спільне використання технологічних електричних мереж, Типовий договір про технічне забезпечення електропостачання споживача (додатки 1 - 5 до Правил), якими, зокрема, визначаються права, обов'язки та відповідальність сторін.

Таким чином, відносини між сторонами у справі ТОВ "Ліхтнер Бетон Україна" та ТОВ "Бау-Інвест", як учасниками правовідносин у сфері електроенергетики, повинні ґрунтуватися на договорі про технічне забезпечення електропостачання, а відносини між ТОВ "Ліхтнер Бетон Україна" та електропередавальною (електропостачальною) організацією ( ПАТ "Рівнеобленерго") повинні ґрунтуватися на договорі про постачання електричної енергії.

Матеріалами справи встановлено, що ТОВ "Бау-Інвест", як власник електромереж та ТОВ "Ліхтнер Бетон Україна", як їх користувач, врегулювали свої правовідносини у сфері електроенергетики уклавши Договір про спільне використання технологічних мереж від 01.10.2014р. №03/14.

Пунктом 5.17 Правил користування електричною енергією встановлено істотні та обов"язкові умови, які мають містити договір про технічне забезпечення електропостачання споживача та договір про спільне використання технологічних електричних мереж споживача. Відповідно до зазначеного пункту ПКЕЕ істотні та обов"язкові умови є спільними для обох видів зазначених договорів. Різними у зазначених договорах є тільки спосіб, розмір та порядок оплати за використання електричних мереж власника мереж.

Дослідивши в судовому засіданні Договір, укладений між сторонами суд прийшов до висновку, що останній по своїй суті є договором про технічне забезпечення електропостачання споживача електричної енергії.

Як уже зазначалося вище укладення договору про технічне забезпечення електропостачання споживача електричної енергії є обов"язковим на підставі закону.

Відтак, у разі підключення електроустановок споживача до електричних мереж, власник яких не є постачальником електричної енергії, та виникнення у споживача відповідно до законодавства України зобов'язань уносити плату за перетікання реактивної електроенергії, що наявне в даному випадку, між споживачем та цим власником електричних мереж в будь-якому випадку в обв"язковому порядку має бути укладено договір про технічне забезпечення електропостачання споживача.

Посилання Позивача не те, що оспорюваний Договір вчинений без відповідного дозволу (ліцензії) є безпідставним, так як судом встановлено, що між сторонами фактично укладено Договір про технічне забезпечення електропостачання споживача електричної енергії. Ні Позивач, ні Відповідач в даному випадку не є ні електропостачальною, ні електропередавальною організацією.

Згідно умов договору Відповідач здійснює не діяльність з передачі електричної енергії, а отримує електричну енергію через електромережу Позивача. Останній же, в свою чергу, зобов'язаний забезпечити технічну можливість передачі такої електроенергії Відповідачу.

Отже, порушення господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності) при укладенні оспорюваного Договору не має місця.

Таким чином, суд констатує, що оспорюваний Договір про спільне використання технологічних мереж від 01.10.2014р. №03/14 укладений в порядку, передбаченому Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою НКРЕ від 31.07.1996р. №28, і його зміст не суперечить актам цивільного законодавства України.

Крім того, суд зазначає, що Позивач ні в позовній, ні в додаткових поясненнях жодним чином не обгрунтовує того яким саме актам цивільного законодавства суперечить Договір про спільне використання технологічних мереж від 01.10.2014р. №03/14.

Разом з тим, застосування ч. 1 ст. 203 ЦК України, на яку посилається Позивач як на підставу визнання недійсним договору, передбачає, що необхідно встановити конкретні положення оспорюваного договору, які суперечать актам цивільного законодавства.

Окремо слід наголосити, що назва договору («договір про технічне забезпечення електропостачання споживача» або «договір про спільне використання технологічних електричних мереж споживача (основного споживача)») не є істотною умовою даного виду договорів.

Разом з тим, навіть можлива наявність суперечностей окремих положень оспорюваного договору змісту типового договору не тягне за собою визнання його недійсним, оскільки у відповідності з ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В даному випадку такий правочин був вчинений та виконувався сторонами, про що суду надано відповідні докази і не заперечується самими сторонами.

У відповідності з ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

В цьому аспекті також варто зазначити, що Верховний Суд України, розглядаючи справу щодо визнання недійсним договору оренди землі на тій підставі, що в договорі відсутні істотні умови, визначені законом, а також додатків до нього (а саме плану або схеми земельної ділянки, акта визначення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості)), у постанові від 09.12.2015 у справі № 6-849цс15 зазначив, що у справі про визнання недійсним договору оренди землі з указаних підстав суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

Проте Позивачем в даному випадку не зазначено, а також не надано жодних доказів на підтвердження порушення його законних прав та інтересів укладенням Договору № 03/14 про спільне використання технічних мереж від 01 жовтня 2014 року.

Що стосується посилання Позивач на те, що Договір № 03/14 про спільне використання технічних мереж від 01 жовтня 2014 року не містить всіх істотних умов, необхідних для даного виду договорів, то суд зазначає наступне.

За загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Судом встановлено, що оспорюваний Договір укладався в 2014 році і з моменту укладення він належним чином виконувався сторонами відповідно до їх прав та обов"язків, що ним передбачалися. Зокрема Позивач, як власник електромереж, забезпечував передачу електричної енергії в межах величин, дозволених Користувачу до використання, а Відповідач, в свою чергу, здійснював плату за перетікання реактивної електричної енергії.

Крім того слід відмітити, що зазначені правовідносини між сторонами тривають з 2007 року і з даного часу між сторонами укладалися договори про спільне використання технологічних мереж, аналогічні оспорюваному договору, які по своїй суті були договорами про технічне забезпечення електропостачання споживача.

Отже дії сторін Договору № 03/14 про спільне використання технічних мереж від 01 жовтня 2014 року свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено і зазначений Договір відповідає вимогам закону та актам цивільного законодавства.

Крім того суд зазначає, що в разі відсутності в оспорюваному Договорі будь-яких істотних умов, сторони договору вправі самостійно усунути ці порушення шляхом внесення змін до договору та підписання необхідних додатків до нього.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що Договір № 03/14 про спільне використання технічних мереж, укладений 01 жовтня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бау-Інвест" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ліхтнер Бетон Рівне", не суперечить закону та актам цивільного законодавства, не порушує прав та інтересів Позивача, а відтак відсутні підстави для визнання його недійсним.

Натомість суд констатує, що дії Позивача по оспорюванню зазначеного Договору, зокрема і визнання його недійсним, направлені на позбавлення Відповідача - ТОВ "Ліхтнер Бетон Рівне" права на належне та безпечне отримання електричної енергії від її постачальника - ПАТ "Рівнеобленерго", з яким Відповідачем укладено Договір на постачання електричної енергії №3131 від 30.07.2008 року.

Однак такі дії Позивача є неприпустимі, та як, про що уже зазначалося вище, укладення договору про технічне забезпечення електропостачання споживача є обов"язковим на підставі закону.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на Позивача.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Бау-Інвест" в задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліхтнер Бетон Рівне" про визнання недійсним договору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 19 травня 2017 року.

Суддя Марач В.В.