ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року Справа № 915/867/16
Вищий господарський суд України в складі колегії:

Головуючого суддіКорсака В.А.
суддівДанилової М.В., Швеця В.О.
розглянувши касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз"
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 01.02.2017
у справі № 915/867/16 Господарського суду Миколаївської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз"
простягнення коштів

в судовому засіданні взяли участь представники :
- позивачаЄфременко О.О.
- відповідачаБогдан С.В.

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз", в якій просило суд стягнути з відповідача на користь позивача 3492773,73 грн. - пеню, 244921,70 грн. - 3% річних, 8706,56 грн. - інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу № 13-104-Н .

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 04.11.2016 (суддя Мавродієва М.В.), залишеним без змін, з тих же підстав, постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 (головуючий Головей В.М., судді Савицький Я.Ф., Разюк Г.П.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Миколаївгаз" на користь позивача 511639,12 грн. пені, 176313,67 грн. 3% річних, 8706,56 грн. збитків від інфляції та 10449,89 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами попередніх інстанцій, Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не скористалось своїм правом передбаченим статтею 1112 Господарського процесуального кодексу України, відзив на касаційну скаргу не надало. Проте в силу приписів згаданої норми відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду судових рішень, що оскаржуються.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 04.01.2013 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та ПАТ "Миколаївгаз" (покупець) було укладено Договір на купівлю-продаж природного газу №13-104-Н, згідно якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах п.1.1. Договору (том 1, а.с. 16-82).

Пунктом 2.1. Договору сторони погодили, що продавець передає покупцеві у 2013 році газ в обсязі до 439 746 тис.куб.м.

У пункті 3.3. Договору сторонами визначено, що приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

У відповідності до п. 3.4. Договору, сторони визначили, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

В подальшому, сторони уклали ряд Додаткових угод, якими внесли зміни до Договору №13-104-Н.

Відповідно до пп. 6.1. (у редакції додаткової угоди № 3 від 28.04.2014), оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами в національній валюті шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Також, сторонами погоджено, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2013 і діє в частині реалізації газу до 30.06.2015, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення (п. 11 Договору в редакції додаткової угоди № 7 від 23.03.2015).

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на виконання умов Договору позивачем, протягом з 2013 - 2015 років починаючи з січня 2013 року по червень 2015 року (включно), було поставлено відповідачу в об'ємі 1025539,853 тис.куб.м природного газу на загальну суму 613572360,28 грн., що підтверджується копіями актів приймання-передачі (том 1, а.с. 29-46, 86-100).

Висновки судів про часткове задоволення позову, колегія вважає достатньо обґрунтованими, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України визначено, що, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у частинах 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України (ч. 1 ст. 525 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на даний час відповідачем оплачено суму вартості придбаного за договором природного газу, проте така оплата здійснювалась з порушенням узгоджених сторонами строків систематично впродовж дії договору, що підтверджується довідкою ПАТ "НАК "Нафтогаз України" по операціям з відповідачем за період з 01.01.2013-30.09.2015 (т. 1, а.с. 48-65) та розрахунком заборгованості ПАТ "Миколаївгаз" (т. 1, а.с. 7-28).

Пунктом 7.2 Договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013) передбачено, що у разі, якщо до 20-го числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу, покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов'язується крім суми заборгованості сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Частиною 1 статті 230 та частини 6 статті 231 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З матеріалів справи вбачається, що позивач нарахував пеню в загальній сумі 3 492 773,73 грн., з яких:

за зобов'язаннями жовтня 2014 року - пеня нарахована за період з 20.11.2014 по 25.11.2014 у сумі 14 753,34 грн.;

за зобов'язаннями листопада 2014 року - пеня нарахована за період з 20.12.2014 по 24.12.2014 у сумі 30 496,24 грн.;

за зобов'язаннями грудня 2014 року - пеня нарахована за період з 20.01.2015 по 28.01.2015 у сумі 49 737,25 грн.;

за зобов'язаннями січня 2015 року - пеня нарахована за період з 20.02.2015 по 02.03.2015 у сумі 106 081,75 грн.;

за зобов'язаннями лютого 2015 року - пеня нарахована за період з 20.03.2015 по 27.03.2015 у сумі 128 856,64 грн.;

за зобов'язаннями квітня 2015 року - пеня нарахована за період з 20.05.2015 по 04.06.2015 у сумі 337 328,80 грн.;

за зобов'язаннями травня 2015 року - пеня нарахована за період з 20.06.2015 по 03.08.2015 у сумі 732 047,77 грн.;

за зобов'язаннями червня 2015 року - пеня нарахована за період з 20.07.2015 по 22.10.2015 у сумі 2 093 471,94 грн.

Приймаючи до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності, судами попередніх інстанцій частково відмовлено позивачу у стягненні пені за вказаний період, у зв'язку з пропуском строку для звернення до суду з цією вимогою та стягнули її за червень 2015 року за період з 06.08.2015 по 21.10.2016 в розмірі 511639,12 грн.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (п. 4 ст. 267 ЦК України).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується до вимог, зокрема, про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Частиною 4 статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що у поданих розрахунках спірних сум включено суми пені, нарахованої у періоди прострочення за межами строку позовної давності, про наслідки застосування якої звернувся із заявою відповідач, у зв'язку з чим пеня підлягає стягненню в межах строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновками проведеної перевірки правильності розрахунку пені, який складає 511639,12 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Стосовно доводів скаржника в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія відзначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач просив стягнути з відповідача 3% річних за період з 20.02.2013 по 22.10.2015 у загальній сумі 244921,70 грн.

Проте, відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України до вимог про стягнення 3% річних застосовується загальна позовна давність у три роки.

Судами попередніх інстанцій встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позов подано до суду 06.08.2016, таким чином трирічний строк, за який нарахування 3% річних може вважатись правомірним, почав свій перебіг з 06.08.2013.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого та апеляційного господарського судів, що нараховані до вказаної дати 3% річних стягненню не підлягають в силу пропуску позивачем позовної давності, про що заявлено відповідачем.

Також, в матеріалах справи наявний контррозрахунок 3% річних (т.1 а.с.193-200), здійснений відповідачем, згідно якого розмір річних становить 176313,67 грн. за період з 20.11.2014 по 21.10.2015. Акти приймання-передачі природного газу за листопад 2013 року підписаний сторонами із запізненням, а саме 18.08.2014 (т.1 а.с.96), акт за січень 2014 року підписано 22.09.2014 (т.1 а.с.98), акт за лютий 2014 року підписано 22.09.2014 (т.1 а.с.100), акт за березень 2014 року підписано 28.10.2014 (т.1 а.с.30).

Враховуючи п.6.1. Договору, яким сторони визначили, що оплата має проводитись відповідачем на підставі всіх підписаних сторонами актів, то сплачені відповідачем до дати підписання актів суми слід вважати передплатою за спожитий газ і відповідно, прострочення строку сплати коштів за спожитий газ за листопад 2013 року, січень, лютий та березень 2014 року не мало місця до дати підписання відповідних актів.

Відтак, судова колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що стягненню підлягають 3% річних у загальній сумі 176313,67 грн.

Стосовно доводів скаржника в частині невірного розрахунку інфляційних втрат, судова колегія зазначає наступне.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на визначений індекс інфляції за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Місцевий та апеляційний господарські суди визнали розрахунок інфляційних втрат зроблений позивачем, як обґрунтований та такий, що здійснений згідно з вимогами діючого законодавства. Таким чином, за вказаним розрахунком з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8706,56 грн. інфляційних втрат.

У відповідності до частини 1 статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він, зокрема, не вчинив дії, що встановлені договором, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Сторони у викладеному вище п. 6.1. Договору, в редакції додаткової угоди № 3, узгодили порядок здійснення розрахунків. Згідно цього порядку оплата за газ здійснюється покупцем шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Відтак, неповернення ПАТ "НАК "Нафтогаз України" примірників підписаних сторонами актів приймання-передачі природного газу може розглядатися, як порушення умов п. 3.4. укладеного сторонами Договору, але не може бути визнано обставиною прострочення кредитора, в розумінні цивільного законодавства України, котра звільняє відповідача від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором, а тому правомірно не прийнято до уваги судами попередніх інстанцій.

Судова колегія погоджується з висновком Одеського апеляційного господарського суду, що ПАТ "Миколаївгаз", як сторона, на яку п. 3.4. Договору покладено обов'язок щодо складання актів приймання-передачі природного газу і власник обсягу газу, придбаного згідно цих актів, що випливає зі змісту п. 3.1. Договору, з урахуванням обставин, що від ПАТ "НАК "Нафтогаз України" не надійшло мотивованих відмов від підписання актів приймання-передачі, могло виконати свій обов'язок щодо оплати у визначені в договорі строки повної вартості зафіксованих в актах приймання-передачі об'ємів придбаного природного газу, а саме, до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

Колегія вважає зазначені висновки достатньо обґрунтованими та такими, що зроблені у відповідності до вимог діючого законодавства.

Інші доводи викладені в касаційній скарзі також не можуть бути підставою для скасування судових актів у справі, оскільки не спростовують установленого судами та ґрунтуються на переоцінці доказів, яка за приписами частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до приписів статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що судами попередніх інстанцій дана належна правова оцінка усім обставинам справи, норми матеріального та процесуального права застосовані вірно і передбачені законом підстави для зміни або скасування судових рішень, відсутні.

В своїй касаційній скарзі скаржник фактично просить вирішити питання про достовірність поданих ним доказів, які на його думку, в зв'язку з вибірковим підходом до їх оцінки були безпідставно відхилені судами попередніх інстанцій, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 у справі № 915/867/16 залишити без змін.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і М.В. Данилова

В. О. Швець