ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2017 р. Справа № 926/774/17

За позовом Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в особі головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області м.Чернівці

До Чернівецької міської ради м.Чернівці

Про визнання договору купівлі-продажу дійсним

Суддя Гушилик С.М.

За участю представників:

Від позивача: ОСОБА_1 завідувач сектору (дов.№24 01/369 від 28.01.17р.)

Від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ: Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в особі головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області 02.03.2017 року звернулася з позовом до Чернівецької міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 06.04.1995 року між Прикордонною державною інспекцією по карантину рослин (правонаступником якої є Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів) та Асоціацією по будівництву обєктів житла та соціальної сфери було укладено договір купівлі-продажу вбудовано-прибудованих приміщень по вул.Алма-Атинській, 7, в м.Чернівці, загальною площею 158,7 м.кв. вбудованих приміщень, що становить 12/100 частин. За умовами вказаного договору позивач сплатив Асоціації по будівництву обєктів житла та соціальної сфери за нерухоме майно НОМЕР_1 крб. Однак, договір не був відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину, належним чином зареєстрований, що створює перешкоди для рестрації нерухомого майна (приміщень по вул.Алма-Атинській, 7, в м.Чернівці, загальною площею 158,7 м.кв).

Враховуючи, що станом на день звернення з позовом Асоціації по будівництву обєктів житла та соціальної сфери не існує як юридичної особи та не має правонаступників, а функції щодо реєстрації обєктів нерухомого майна на підставі правочинів здійснюються органом місцевого самоврядування, позивач звернувся з позовом до Чернівецької міської ради з вимогою визнати дійсним договір купівлі-продажу № 324 від 06.04.1995 року укладеного між Асоціацією по будівництву обєктів житла та соціальної сфери та Прикордонною державною Інспекцією по карантину рослин.

Ухвалою суду від 02.03.2017 року порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 21.03.2017 року.

У своєму відзиві на позов відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що він не є правонаступником Асоціації по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери під будівництво, отже не є стороною по договору, відтак вимоги позивача є безпідставними.

Ухвалами суду від 21.03.2017 року та від 11.04.2017 року відкладено розгляд справи.

У судовому засіданні, яке відбулося 27.04.2017 року, представник позивача підтримав свої вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, причини незявлення суду не повідомив.

Заслухавши представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

В п.1.1 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів ХХІ скликання №693/26 від 30.12.1993 року вирішено відвести за рахунок земель вільного запасу міської ради Асоціації по будівництву обєктів житла та соціальної сфери під будівництво 12 квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим клубним приміщенням по вул. Алма-Атинській, 7, м.Чернівці, площею 0,12 га.

Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №50/2 від 02.02.1995 року, затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва 12 квартирного житлового будинку з вбудованим приміщенням по вул. Алма-Атинській, 7, м.Чернівці.

06.04.1995 року Асоціацією по будівництву обєктів житла та соціальної сфери в особі голови ОСОБА_2 діючого на підставі Статуту (продавець) та Прикордонною державною Інспекцією по карантину рослин в особі начальника ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу вбудовано-прибудованих приміщень по вул.Алма-Атинській, 7, в м.Чернівці, загальною площею 158,7 м.кв. вбудованих приміщень, що становить 12/100 частин №324 від 06.04.1995 року (далі договір).

Відповідно до Указу Президента України від 07.06.2000 року №772/2000 та Наказу Міністерства аграрної політики України від 21.12.2005 року №727 «Про затвердження Положення про Головну державну інспекцію з карантину рослин України» та згідно абзацу 2 п.1 Положення державної інспекції з карантину рослин по Чернівецькій області правонаступником Прикордонної інспекції по карантину рослин стала Державна інспекція з карантину рослин по Чернівецькій області.

Аналогічно відповідно до Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 04.05.2012 року №257 та абзацу 2 п.1 Положення про державну фітосанітарну інспекцію Чернівецької області, правонаступником Державної інспекції з карантину рослин по Чернівецькій області стала державна фітосанітарна інспеція Чернівецької області.

Постановою КМУ від 20.10.2011 року №1074 «Про затвердження Порядку здійснення заходів, повязаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», визначено порядок реорганізації, злиття, приєднання, поділу державних органів.

Розпорядженням КМУ від 06.04.2016 року №260-р на Державну службу з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів погоджено передачу функції і повноважень державної фітосанітарної служби, тобто Державна служба питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів стала правонаступником державної фітосанітарної служби.

Отже, позивач є правонаступником покупця.

Відповідно до листа відділу державної реєстрації юридичних та фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції від 26.05.2014 року №08-13/1452 Асоціацію по будівництву обєктів житла та соціальної сфери 22.04.2004 року вилучено з реєстру субєктів підприємницької діяльності, правонаступники відсутні.

Пунктом 1. договору визначено, що продавець надає послуги по продажу та продає покупцю вбудовано-прибудовані приміщення по вул.Алма-Атинській, 7 (ідеальна частка загальною площею 158,7 м. кв. вбудованих приміщень 12/100 частин) вартістю: 5 770 000 000 крб. Крім того, покупець перераховує 10% в сумі 577000000 крб. на утримання асоціації. Всього підлягає перерахунку за послуги та продажу вбудовано-прибудованих приміщень: НОМЕР_2 крб. + 577000000 крб. = НОМЕР_1 крб. (шість мільярдів триста сорок сім мільйонів карбованців).

Строк оплати: 16.04.1995 року.

Відповідно до п.2. договору покупець в 10-ти денний строк від дня підписання договору перераховує на розрахунковий рахунок продавця вартість придбаних вбудовано-прибудованих приміщень відповідно п.1 даного договору і в цей же час подає продавцю виписку із банку, яка засвідчує надходження цих грошей на розрахунковий рахунок останнього.

В разі ненадходження коштів на р/рахунок продавця в строк вказаний в цьому договорі і непредявленні виписки із банку продавець має право продати вказані приміщення іншому покупцю і даний договір вважається недійсним.

Згідно п.3. договору покупець отримує право власності на куплені приміщення після надходження коштів на р/рахунок продавця.

За порушення п.2 договору покупець сплачує продавцю штраф в розмірі 10% вартості вбудовано-прибудованих приміщень за кожен день прострочки до моменту продажі приміщень другим покупцям і отриманні коштів на р/рахунок продавцята, але за період не більше 3-х місяців (п.7. договору).

Суперечки, які виникають при виконанні договору, розглядаються арбітражним судом (п.11. договору).

Договір набуває сили з дня його підписання.

Згідно технічного паспорту Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризацій від 10.02.2012 року, власником 12/100 частки нежитлових приміщень №13 по вул. Альма-Атинській, 7, м.Чернівці є Прикордонна державна інспекція по каратину. Вартість вбудованих нежитлових приміщень по плану №13-1 13-17 становить 373104 грн.

Пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки договір було укладено до набрання чинності Цивільним кодексом України, підстави, порядок і наслідки укладення оспорюваного договору регулюються Цивільним кодексом Української РСР. Тобто до спірних правовідносин щодо укладання договору купівлі-продажу та передання майна застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР, діючого на дату підписання договору.

Відповідно до ст.153 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно ст.154 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. В передбачених законом випадках договір може бути укладений шляхом прийняття до виконання замовлення.

Дійсно, згідно ст. 227 ЦК УРСР від 18.07.1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Отже, при підписанні договору купівлі-продажу №324 від 06.04.1995 року нотаріальне посвідчення не вимагалося.

Водночас, ч. 2 цієї статті унормовано, що договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до глави 3 ЦК УРСР 1963 року угоди можна було визнати недійсними у випадках, визначених у Кодексі. Можливість визнання в судовому порядку договорів (угод) дійсними нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року була передбачена тільки у випадку, коли угода потребувала обов'язкового нотаріального посвідчення (договір купівлі-продажу житлового будинку) та сторона відмовлялась від такого посвідчення.

Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно від 18.02.2002 року №157/6445 визначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. Державна реєстрація прав проводиться реєстратором Бюро Технічної Інвентаризації (далі БТІ) за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, реєстратор якого проводить державну реєстрацію прав на цей об'єкт (пункти 1.4, 1.7 тимчасового положення).

В постанові Пленуму Верховного Суду УРСР, від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі частини 2 статті 47 Цивільного кодексу УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

Як вбачається з договору купівлі-продажу №324 від 06.04.1995 року, Асоціація по будівництву обєктів житла та соціальної сфери продала спірне приміщення Прикордонній державній Інспекцієї по карантину рослин (правонаступником якої є позивач). Позивач зазначає, що документи на спірне нерухоме майно відсутні, наявний тільки договір купівлі-продажу, однак, в матеріалах справи відсутні докази перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця за придбане приміщення.

У звязку із тим, що у даний час функції щодо реєстрації обєктів нерухомого майна, на підставі правочинів, здійснюється органом місцевого самоврядування, позивач звернувся із позовом до Чернівецької міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу № 324 від 06.04.1995 року укладеного між Асоціацією по будівництву обєктів житла та соціальної сфери та Прикордонною державною Інспекцією по карантину рослин.

Згідно ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

В частині 7 статті 179 Господарського кодексу України зазначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Приписами ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Пунктом 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, можливість звернення до суду за захистом своїх прав або охоронюваних законом інтересів пов'язується як процесуальним, так і матеріальним законом, з порушенням, оспорюванням, а також невизнанням цих прав іншими особами.

Позивач звернувся з позовом до Чернівецької міської ради, однак остання, відповідно до ст.1 ГПК України, жодним чином його прав не порушила. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи міська рада не є стороною зазначеного договору, Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в особі головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області до Чернівецької міської ради з проханням зареєструвати спірний договір не зверталася.

Отже, всупереч вказаним вище приписам, позивач не навів обставин і доказів, які б свідчили як про наявність у нього матеріального права, так і про його порушення відповідачем у справі, що унеможливлює здійснення його судового захисту саме від цього відповідача.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Беручи до уваги наведене вище, враховуючи встановлені судом факти та зміст позовних вимог, суд вважає, що позовна вимоги про визнання договору дійсним є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Доводи позивача не можуть слугувати підставою для задоволення позову. Тому у позові слід відмовити.

Суд вирішив, що судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позових вимог відмовити.

Повне рішення складено 28.04.2017 року

Суддя С.М.Гушилик