ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року Справа № 903/555/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О. - головуючого (доповідач),
Карабаня В.Я.,
Кондратової І.Д.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 28.12.2016
у справі№ 903/555/16 Господарського суду Волинської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
до1) Волинської обласної спілки споживчих товариств, 2) Ремонтно-монтажного комбінату Волинської облспоживспілки
про за участю від позивача: від відповідача 1: від відповідача 2:визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2012, укладеного між Волинською обласною спілкою споживчих товариств та Рементно-монтажним комбінатом Волинської облспоживспілки, ОСОБА_5, ОСОБА_6, не з'явилися,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 20.10.2016 у справі № 903/555/16 (суддя Якушева І. О.) від 19.05.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено належності йому на праві власності приміщення магазину промислових товарів загальною площею 200 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, АДРЕСА_1, та не підтверджено цей факт належними та допустимими доказами, тому місцевий господарський суд не погодився з доводами позивача про те, що укладення договору купівлі-продажу від 26.07.2012 порушує його право власності.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 у справі № 903/555/16 ( у складі колегії суддів: Василишин А. Р. - головуючого, Бучинської Г. Б., Філіпової Т. Л.) рішення Господарського суду Волинської області від 20.10.2016 у справі № 903/555/16 залишено без змін.

Постанову мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами належності останньому на праві власності приміщення магазину промислових товарів, що в свою чергу спростовує доводи позивача про порушення його права власності.

Не погоджуючись з постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 у справі № 903/555/16, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 20.10.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 у справі № 903/555/16, і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Волинської обласної спілки споживчих товариств, Ремонтно-монтажного комбінату Волинської облспоживспілки про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2012.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права судом першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників позивача та відповідача 1, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що між Луцьким госпрозрахунковим ринком і Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 23.02.2002 укладено договір оренди з викупом, відповідно до якого позивач взяв у тимчасове володіння споруду туалету загальною площею 216 кв. м., яку розташовано на території ринку "Завокзальний" по АДРЕСА_1. Відповідно до пункту 4.1.2. договору оренди позивач взяв на себе зобов'язання провести капітальний ремонт орендованого приміщення.

Під час проведення ремонтних робіт над орендованим приміщенням позивачем зведено надбудову.

Між сторонами договору оренди 11.01.2003 укладено додаткову угоду, за умовами якої вказану надбудову передано у власність орендареві. Відповідно до акта прийомки-передачі від 11.01.2003 позивачу передано об'єкт незавершеного будівництва - надбудову над орендованим приміщенням туалету на ринку "Завокзальний".

У подальшому позивачем над спорудою туалету збудовано магазин промислових товарів.

Між позивачем та Луцькою міською радою 18.05.2005 укладено договір оренди земельної ділянки для обслуговування громадської вбиральні, що знаходиться по АДРЕСА_1.

До договору оренди сторонами 28.03.2007 внесено зміни. Зокрема, пункт 1 викладено в такій редакції: "Орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування громадської вбиральні та магазину промислових товарів".

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2007 № 322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" вирішено оформити позивачу право власності на магазин промислових товарів загальною площею 209,9 кв. м. на АДРЕСА_1; 21.05.2007 видано свідоцтво про право власності; 08.06.2007 КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" проведено державну реєстрацію права власності на магазин промислових товарів загальною площею 209,9 кв. м. на АДРЕСА_1 за позивачем.

Між позивачем та відповідачем 1 щодо спірного майна існує ряд судових рішень, якими встановлено відповідні факти.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаною нормою передбачено, що факти, які містяться у прийнятих раніше судових рішеннях мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Зокрема, як випливає з резолютивної частини постанови Господарського суду Волинської області від 12.09.2007 у справі № 1/104-11а, угодою від 11.01.2003 відповідачем 1 визнано за позивачем право власності на надбудову громадської вбиральні, яка нині називається магазином промислових товарів.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.09.2007 у справі № 1/104-11А, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.12.2007, відмовлено в позові відповідачу 1 про визнання нечинним рішення виконкому Луцької міської ради від 17.05.2007 № 322-19.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 15.11.2007 у справі № 8/77-92, яке залишено без змін апеляційною, касаційною інстанціями, визнано недійсним договір оренди з викупом від 23.02.2002 з додатковою угодою від 11.03.2003, укладені між Луцьким госпрозрахунковим ринком, правонаступником якого є відповідач 1 та позивач.

Зі змісту рішення вбачається, що магазин промислових товарів, який введено в експлуатацію відповідно до акта приймальної комісії від 05.02.2007 (акт затверджено рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 144-2 від 01.03.2007) побудовано позивачем на місці надбудови над орендованим ним приміщенням вбиральні.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 18.06.2008 у справі № 1/84-78 визнано недійсним на майбутнє договір оренди земельної ділянки від 18.02.2005.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 07.09.2010 у справі № 6/32-71, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.11.2010, зобов'язано позивача повернути відповідачу 1 приміщення надбудови загальною площею 209,9 кв.м., яке розташоване у Луцьку, АДРЕСА_1 (ринок "Завокзальний") за актом прийому-передачі.

Відповідач 1 25.05.2011 звернувся із заявою про оформлення права власності на магазин промислових товарів, розташований у м. Луцьку, АДРЕСА_1.

Виконавчим комітетом Луцької міської ради 16.06.2011 прийнято рішення № 440-2 про оформлення відповідачу 1 права приватної власності на магазин промислових товарів загальною площею 200 кв. м. по АДРЕСА_1.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 04.08.2014 у справі № 903/1481/13 позивачу відмовлено у позові до відповідача 1 про стягнення вартості будівництва спірного приміщення. Встановлено незаконність будівництва позивачем приміщення по вул. К. Карого. Рішення залишено без змін апеляційною інстанцією.

Відповідачу 1 на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 16.06.2011 № 440-2 21.06.2011 видано свідоцтво про право власності на магазин промислових товарів загальною площею 200 кв. м. по вул. Карпенка-Карого,1 у м. Луцьку.

КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" 30.06.2011 зареєстровано за відповідачем 1 право власності на магазин промислових товарів за реєстраційним номером 19151821, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.06.2011, номер витягу - 30467465.

Зі змісту постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 вбачається, що у справі № 876/6117/15 у задоволенні позову позивача про скасування реєстрації права власності за відповідачем 1 на магазин промислових товарів загальною площею 200 кв.м. по АДРЕСА_1 та поновленні реєстрації права власності на цей же магазин за позивачем - відмовлено.

Частиною 1 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частин 1-3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 № 1952-ІV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Між відповідачем 1 та відповідачем 2 26.07.2012 укладено договір купівлі-продажу (надалі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого відповідач 1 передає (продає) у власність відповідача 2, а відповідач 2 приймає (купує) магазин промислових товарів загальною площею 200 кв. м. по АДРЕСА_1 та зобов'язується сплатити за нього визначену в пункті 2.1 договірну ціну.

Пунктом 1.2 договору зазначено документи, на підставі яких предмет договору - магазин промислових товарів загальною площею 200 кв. м. по АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачу 1.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 у справі № 876/6117/15 визнано протиправним і скасовано рішення виконкому Луцької міської ради № 440-2 від 16.06.2011 "Про оформлення відповідачу 1 права приватної власності на магазин промислових товарів на АДРЕСА_1".

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду відповідно до встановленої підвідомчості господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів недійсними" угоду може бути визнано недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладені обставини справи у даній судовій постанові, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами належності останньому на праві власності приміщення магазину промислових товарів, що в свою чергу спростовує доводи позивача про порушення його права власності. При цьому, судом апеляційної інстанції наголошено, що чинний Господарський процесуальний кодекс України передбачає право звернення сторін за захистом свого порушеного чи оспорюваного права, і не дає стороні, в якої відсутні будь-які права оспорювати правочини, котрі в силу обставин та існуючих судових рішень не стосуються сторони, що оспорює такий правочин, у котрому така сторона не брала участі.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 у справі № 903/555/16 Господарського суду Волинської області прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Таким чином постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 у справі № 903/555/16 Господарського суду Волинської області підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 , 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 у справі № 903/555/16 Господарського суду Волинської області залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 у справі № 903/555/16 Господарського суду Волинської області залишити без змін.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж.О.
Судді:Карабань В.Я.
Кондратова І.Д.