ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017 р. Справа № 918/173/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., розглянувши матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод"

про стягнення в сумі 6 012 грн. 00 коп.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: ОСОБА_1 (НОМЕР_1 від 19.01.1998 р.);

Від відповідача: Губар Н.В. (дов. № б/н від 30.11.2016 р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" (далі - відповідач) в якому просить стягнути з останнього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6 012 грн. 00 коп.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що його 25 грудня 2013 року звільнено з займаної посади за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) відповідно до наказу № 123. 07 лютого 2014 року Рівненським районним судом було видано судовий наказ № 570/612/14-ц про стягнення з ЗАТ "Завод "Технопривод" на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 4 551 грн. 06 коп. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно ст. 241-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), відтак посилаючись на ст. 117 КЗпП просить суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 березня 2015 року по 15 травня 2015 року у розмірі 6 012 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 12 березня 2015 року порушено провадження у справі № 918/111/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод".

Питання порушення позовного провадження у справі про банкрутство, або об'єднання справи про банкрутство та справи позовного провадження, нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI, що набрав чинності з 19 січня 2013 року) (далі - Закон про банкрутство) не передбачено.

Згідно з частиною 4 статті 10 Закону про банкрутство суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Частина 4 статті 10 Закону про банкрутство кореспондується з положеннями пункту 7 частини 1 статті 12 ГПК України (у редакції Закону) та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (остання частина статті 16 ГПК України), та розглядаються у позовному провадженні - на відміну від: заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника (стаття 20 Закону); заяв щодо відшкодування збитків у зв'язку з відмовою керуючого санацією від правочину (договору); заяв щодо порушення сторонами умов правочинів (договорів), вчинених згідно з планом санації (частини 10, 11 статті 28 Закону); спорів, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна (частина 8 статті 44 Закону), які розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство.

В той же час відповідно до п. 8 ст. 23 Закону про банкрутство передбачено , що поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Водночас, звернення до господарського суду з позовною заявою передбачає її розгляд у позовному провадженні, а не в межах справи про банкрутство.

ОСОБА_1, як позивач, звернувся саме із позовною заявою, а не із заявою в порядку Закону про банкрутство.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Вищого господарського суду України від 23 квітня 2015 року у справі № 905/5359/13-908/4643/14. В значеній постанові міститься також обов'язкова для суду першої інстанції вказівка про необхідність розгляду кожного зі спорів в окремому позовному провадженні.

Відтак, враховуючи те, що ухвалою господарського суду Рівненської області від 12 березня 2015 року по справі № 918/111/15 порушено провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод", дана справа перебуває в процедурі розпорядження майном і вимоги ОСОБА_1 є поточними, дана справа підвідомча господарському суду Рівненської області та розглядається ним в позовному провадженні.

Ухвалою господарського суду від 10 березня 2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 918/173/17, справу призначено до розгляду на 27 березня 2017 року.

27 березня 2017 року до канцелярії господарського суду Рівненської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначає, що з позовної заяви не вбачається чому позивач просить стягнути середній заробіток саме за період з 12 березня 2015 року по 15 травня 2015 року, будь яких доказів на підтвердження повної або часткової сплати заробітної плати в розмірі 4 551 грн. 06 коп. позивачем не подано. Крім того відповідач зазначає, що вимоги позивача про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку за період з 12 березня 2015 року по 15 травня 2015 року підпадають під застосування трьох місячного строку для звернення до суду, а тому просить суд в позові відмовити.

Ухвалою господарського суду від 29 березня 2017 року розгляд справи відкладено в судовому засіданні на 10 квітня 2017 року.

В судовому засіданні 10 квітня 2017 року оголошено перерву в судовому засіданні до 03 травня 2017 року.

28 квітня 2017 року до канцелярії суду від відповідача надійшли письмові пояснення по справі, в яких останній просить суд застосувати до позовних вимог тримісячний строк позовної давності передбачений ст. 23 КЗпП України.

В судовому засіданні 03 травня 2017 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 03 травня 2017 року позовні вимоги заперечив з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та витребуваних судом.

У судовому засіданні 24 квітня 2017 року відповідно до ст. 85 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

25 грудня 2013 року ОСОБА_1 відповідно до наказу № 123 звільнено з роботи за згодою сторін.

07 лютого 2014 року Рівненським районним судом було видано судовий наказ № 570/612/14-ц про стягнення з ЗАТ "Завод "Технопривод" на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 4 551 грн. 06 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 статті 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Відділу ДВС Рівненського районного управління юстиції № 4953 від 16 травня 2016 року, заборгованість з нарахованої та невиплаченої заробітної плати в сумі 4 551 грн. 06 коп. стягнута з боржника (ПАТ "Завод "Технопривод") та перерахована стягувачу (ОСОБА_1.) 03 лютого 2015 року - 473 грн. 00 коп., 15 травня 2015 року - 4 078 грн. 06 коп.

Таким чином заборгованість з нарахованої заробітної плати в сумі 4 551 грн. 00 коп. перерахована ОСОБА_1. в повному розмірі, що не заперечується самим ОСОБА_1

ОСОБА_1 мав право з 16 травня 2015 року на пред'явлення вимог до зазначеного боржника в порядку передбаченому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Господарським процесуальним кодексом України та у строки встановлені статтею 233 КЗпП.

Однак позивач зазначений строк пропустив і звернувся в господарський суд Рівненської області з даною позовною заявою про стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 березня 2015 року по 15 травня 2015 року у розмірі 6 012 грн. 00 коп. 09 березня 2017 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст.233 КЗпП.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Однак, суд зазначає, що ухвалою Господарського суду Рівненської області від 31 липня 2015 року заяву ОСОБА_1 про визнання грошових вимог до боржника задоволено частково. Визнано грошові вимоги ОСОБА_1 до боржника - Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" на суму 44 425 грн. 26 коп. - основного боргу, як вимоги першої черги із включенням їх до реєстру вимог кредиторів.

Крім того в зазначеній ухвалі суд роз'яснив ОСОБА_1, що відповідно до ч.ч. 1, 8 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Вимоги ОСОБА_1 в даному випадку є поточними вимогами до боржника, так як виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Таким чином ОСОБА_1 з 31 липня 2015 року був повідомлений про те, що він є поточним кредитором ПАТ "Завод "Технопривод" та про порядок пред'явлення вимог до зазначеного боржника.

Відповідно до довідки Відділу ДВС Рівненського районного управління юстиції від 16 травня 2016 року № 4953 заборгованість з нарахованої та невиплаченої заробітної плати стягнута з боржника (ПАТ "Завод "Технопривод") на користь ОСОБА_1 15 травня 2015 року.

Отже ОСОБА_1 мав право з 16 травня 2015 року на пред'явлення вимог до зазначеного боржника в порядку передбаченому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Господарським процесуальним кодексом України та у строки, встановлені статтею 233 КЗпП України.

Однак ОСОБА_1 звернувся в господарський Рівненської області з заявою про визнання кредиторських вимог (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 березня 2015 року по 15 травня 2015 року у розмірі 6 012 грн. 00 коп.) у справі № 918/111/15 про банкрутство ПАТ "Завод "Технопривод" лише 23 травня 2016 року (через рік після виникнення права на позов) та 09 березня 2017 року з позовною заявою про стягнення з ПАТ "Завод "Технопривод" зазначеного боргу.

Звернення позивача до суду з порушенням процесуальних норм та залишення чи повернення його позовних заяв (заяв) без розгляду не є поважними причинами пропуску строку на звернення до суду за захистом порушеного права. Крім того суд зазначає, що позивач з зазначеними позовами звертався вже з порушенням строків, встановлених ст.233 КЗпП України. З цих же підстав не є поважною причиною пропуску позивачем зазначеного строку і те, що постановою ВГС України від 19 жовтня 2016 року скасовано постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04 серпня 2016 року та постанову господарського суду Рівненської області від 22 березня 2016 року (про визнання банкрутом ПАТ "Завод Технопривод" та відкриття ліквідаційної процедури).

З наведеного слідує, що позивач ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, і його зверненню за захистом не перешкоджали такі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Відтак суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності істотних обставин, які б підтверджували поважність причин пропуску строку на звернення до суду за захистом порушеного права.

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відтак з огляду на вищевказане позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

За змістом частини 1 статті 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Однак суд зазначає, що Позивач в даному випадку звільнений від сплати судового збору, а відтак останній з нього не стягується.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 05 травня 2017 року.

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (АДРЕСА_1);

3 - відповідачу рекомендованим (35331, с. Городок, вул. Привокзальна, 2).