ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.04.2017 Справа № 904/10737/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", м. Київ

до Дочірнього підприємства "СОФІЇВКАТЕПЛОЕНЕРГО" комунального підприємства "ДНІПРОТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпропетровської обласної ради, смт. Софіївка, Дніпропетровська область

про стягнення 11 110,64 грн.

Головуючий колегії ОСОБА_1

Суддя Загинайко Т.В.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 - представник (дов. № 14-127 від 13.05.2014)

від відповідача: ОСОБА_3 - представник (дов. б/№ від 15.06.2016)

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Дочірнього підприємства "СОФІЇВКАТЕПЛОЕНЕРГО" комунального підприємства "ДНІПРОТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпропетровської обласної ради про стягнення заборгованості у розмірі 11 110,64 грн. за договором № 1166/15-КП-3, з яких 7,22 грн. основна заборгованість, 6 011,25 грн. пеня, 434,19 грн. 3 % річних, 4 657,98 грн. інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором №1166/15-КП-3 від 12.12.2014, в частині повного та своєчасного розрахунку за спожитий природний газ.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2016 було порушено провадження у справі, а розгляд призначено на 12.12.2016.

В межах строків встановлених ст. 69 ГПК України, розгляд справи було відкладено з 12.12.2016 до 11.01.2017.

11.01.2017 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що основна заборгованість у розмірі 7,22 грн. була сплачена відповідачем на користь позивача 24.10.2016, тобто до порушення провадження у справі. Відповідач вказує на те, що на момент подання позовної заяви позивачем, заборгованість за спожитий газ була відсутня. 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", частиною 3 статті 7 якого встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. Отже, на думку відповідача заборгованість за спожитий природний газ, у відповідності до п. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", заборгованість, що виникла у відповідача, на його думку підлягає списанню, в зв'язку з чим відповідач вважає, що предмет спору з приводу стягнення пені, інфляційних нарахувань та річних процентів відсутній, а провадження у справі має бути припинено (а.с.57-59).

В межах строків встановлених ст.69 ГПК України, в судовому засіданні було оголошено перерву з 11.01.2017 до 24.01.2017.

24.01.2017 позивач подав через канцелярію суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи (а.с.102-104).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24.01.2017, за клопотанням відповідача, строк вирішення спору було продовжено на 15 днів до 08.02.2017 та відкладено її розгляд на 08.02.2017.

08.02.2017 відповідач подав до суду доповнення до відзиву, в якому зазначив, що предметом розгляду цього спору є стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3% річних, які були нараховані на основну заборгованість за спожитий газ в період з січня по грудень 2015 року яка була погашена відповідачем у повному обсязі до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії". У зв'язку з чим, відповідач вказує, що на момент звернення із позовом до суду у позивача було право нараховувати та вимагати сплатити пеню, інфляційні втрати та річні, однак у зв'язку з набранням чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", таке право скасовано. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2017 призначено колегіальний розгляд справи.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 08.02.2017 колегіальний розгляд справи призначено у складі: головуючий колегії - ОСОБА_1, суддя Загинайко Т.В., суддя Фещенко Ю.В.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017, справа прийнята до розгляду колегіально у складі трьох суддів, розгляд призначено у судовому засіданні на 15.03.2017.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2017, за клопотанням позивача, строк вирішення спору було продовжено на 15 днів до 25.04.2017.

В межах строків встановлених ст. 69 ГПК України, розгляд справи було відкладено з 15.03.2017 на 25.04.2017.

25.04.2017 представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні подав відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилався на те, що єдиною умовою списання заборгованості, нарахованої за природний газ, використаний для виробництва теплової енергії є набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії". Натомість додаткові умови для не нарахування або списання сум неустойки (штрафів, пені) інфляційних нарахувань, процентів річних при відсутності кредиторської заборгованості на день набрання чинності цього Закону не вимагається.

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 25.04.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

12.12.2014 між Публічним акціонерним Товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, продавець) та Дочірнім підприємством "СОФІЇВКАТЕПЛОЕНЕРГО" Комунального підприємства "ДНІПРОТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпропетровської обласної ради (відповідач, покупець) був укладений договір купівлі-продажу природного газу 1166/15-КП-3, відповідно до умов якого, продавець зобов'язується передати у власність покупця у 2015 році природний газ ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати цей природний газ (далі - газ) на умовах цього договору.

Цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2015 року, а в частині розрахунків - до повного їх здійснення (п.11 договору).

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ) (п.1.2. договору).

Кількість природного газу, який продавець передає покупцю з 01.01.2015 по 31.12.2015, у розрізі місяців та кварталів щодо кожного року визначена п. 2.1. договору.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 15 тис. куб.м.

У пункті 5.2 договору, сторони узгодили ціни на газ. В подальшому, між позивачем та відповідачем укладались додаткові угоди № 1 від 10.02.2015, № 2 від 18.03.2015, № 3 від 17.04.2015, № 4 від 14.05.2015, № 5 від 30.06.2015, № 6 від 29.07.2015, № 8 від 21.10.2015, № 9 від 22.10.2015 та № 11 від 25.11.2015 до договору, якими сторони змінювали ціну газу (а.с. 19-30).

Відповідно до п. 5.5 договору, загальна сума вартості природного газу за договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Відповідно до п. 3.3. договору приймання - передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання - передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газорозподільного/ газовидобувного/ газотранспортного підприємства три примірники акту приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа повертає покупцеві та газорозподільному/ газовидобувному/ газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.4. договору).

На виконання умов договору, позивач передав відповідачу природний газ вартістю 42249,95 грн. відповідно до підписаних представниками позивача, відповідача та газорозподільної організації актів приймання-передачі природного газу, які містяться у матеріалах справи (а.с. 31-36).

Згідно з пунктом 6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Звертаючись до господарського суду з позовом, позивач зазначає, що відповідач свої зобов'язання з повної та своєчасної оплати природного газу не виконав, станом на час звернення до суду заборгованість відповідача складає 7,22 грн.

Відповідно до п. 7.2. договору, у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем умов п. 6.1. цього договору, він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

У зв'язку з несвоєчасним розрахунком за поставлений позивачем природний газ, позивач на підставі п. 7.2. договору та ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував та просить стягнути з відповідача 434,19 грн. 3 % річних, 4657,98 грн. інфляційних втрат та 6011,25 грн. пені, що і є причиною виникнення цього спору.

Приймаючи рішення, господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно умов договору, строк оплати є таким, що настав.

Позивач звернувся до господарського суду 20.11.2016 року, відповідно до поштового штемпелю, який міститься на конверті (а.с.47).

Судом встановлено, що заборгованість у розмірі 7,22 грн. була сплачена відповідачем 24.10.2016 відповідно до виписки по рахунку відповідача (а.с. 79), а також відповідно до наданих позивачем довідки про операції (а.с.104) та сальдо відповідача (а.с.103), тобто до порушення провадження у справі, в зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 7,22 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 199 Господарського кодексу України передбачає, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до п. 7.2. договору, у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем умов п. 6.1. цього договору, він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Враховуючи вищевикладені обставини, позивачем було нараховано відповідачу відповідно до п. 7.2. договору пеню за прострочення оплати у розмірі 6011,25 грн.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 434,19 грн. 3 % річних за період з 15.02.2015 по 23.09.2016 та 4657,98 грн. інфляційних втрат за період з березня 2015 по травень 2015. З цього приводу суд зазначає таке.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тому підставою відповідальності за грошовим зобов'язанням є сам факт порушення зобов'язання, який полягає в неповерненні відповідних грошових коштів у строк, і цей факт є вирішальним для застосування такої відповідальності.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

У п. 3.2. Постанови Пленуму ВГСУ Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013 року судам роз'яснено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 4246,13 грн.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, позивачем було нараховано відповідачу за зобов'язаннями січня 2014 на суму боргу 10903,58 грн. інфляційні втрати за квітень 2015 (індекс інфляції - 114,0), розмір інфляційних втрат за розрахунком позивача становить 1710,69 грн., проте суд вважає, що позивачем було допущено арифметичну помилку, оскільки за вказаний позивачем період (квітень 2015 - індекс інфляції - 114,0), розмір інфляційних втрат складає 1526,50 грн. Також, позивачем було нараховано відповідачу за зобов'язаннями березня 2015 на суму боргу 1450,02 грн. інфляційні втрати за період з березня по квітень 2015 включно, розмір інфляційних втрат за розрахунком позивача становить 75,11 грн. Однак, оскільки відповідачем було здійснено повну оплату газу 07.04.2016 та станом на кінець квітня 2016 заборгованість відповідача була відсутня, в зв'язку з чим суд вважає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу 1450,02 грн. у даному випадку є безпідставним, оскільки на останній день місяця заборгованість була відсутня. Отже, розрахунок інфляційних повинен здійснюватись наступним чином (на суму боргу - 1450,02 грн. застосовується індекс інфляції за березень 2016; інфляційні втрати - 14,50 грн.).

Крім того, позивачем було нараховано відповідачу за зобов'язаннями жовтня 2015 інфляційні втрати за період з грудня 2015 по квітень 2016 на суму 114,72 грн. Однак, враховуючи те, що природний газ, був оплачений відповідачем у повному обсязі - 07.04.2016, суд вважає, що нарахування інфляційних втрат за квітень 2016 у даному випадку є безпідставним, оскільки на останній день місяця заборгованість була відсутня. За розрахунком суду розмір інфляційних втрат за зобов'язаннями жовтня 2015 складає 43,72 грн.

Також, позивачем було нараховано відповідачу за зобов'язаннями листопада 2015 інфляційні втрати за період з січня 2015 по квітень 2016 на суму 137,02 грн. Однак, враховуючи те, що природний газ, був оплачений відповідачем у повному обсязі - 07.04.2016, суд вважає, що нарахування інфляційних втрат за квітень 2016 у даному випадку є безпідставним, оскільки на останній день місяця заборгованість була відсутня. За розрахунком суду розмір інфляційних втрат за зобов'язаннями листопада 2015 складає 40,70 грн.

Також, судом встановлено, що позивачем було невірно розраховано інфляційні втрати в розмірі 330,20 грн. за зобов'язаннями лютого 2015, оскільки нараховуючи інфляційні втрати за квітень 2015 позивачем було використано індекс інфляції - 103,50, тоді як показник індексу інфляції у квітні 2015 становив - 114,0, отже за розрахунком суду інфляційні втрати за цей період будуть складати 1320,79 грн., але враховуючи, що суд позбавлений права виходити за межі позовних вимог, суд задовольняє вимогу позивача про стягнення інфляційних в сумі вказаної позивачем у своєму розрахунку.

На підставі вищевикладеного, обґрунтованим розміром інфляційних втрат є 4246,13 грн., який підлягає стягненню з відповідача.

Перевіривши розрахунок 3% річних, наданий позивачем, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 434,19 грн. 3 % річних підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо застосування до спірних правовідносин Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", частиною 3 статті 7 якого встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно зі статтею 1 Закону учасники процедури врегулювання заборгованості - підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Стаття 3 вищевказаного Закону встановлює порядок участі у процедурі врегулювання заборгованості.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються: копії установчих документів; копії наявних ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності; копії балансу підприємства (організації) та звіту про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованості станом на 01.07.2016 (розрахункова дата) та за останній звітний період; довідка, складена підприємством (організацією) у довільній формі, про обсяги та структуру дебіторської та кредиторської заборгованостей із зазначенням кредиторів, дебіторів, величини і видів заборгованості станом на розрахункову дату та за останній звітний період; копії актів звіряння взаєморозрахунків; розрахунки обсягів заборгованості з різниці в тарифах та копії протоколів територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах (ця норма не поширюється на теплогенеруючі підприємства, що не постачають теплову енергію населенню).

Відповідальність за повноту та достовірність даних, наведених у поданих документах, несуть учасники процедури врегулювання заборгованості.

Рішення про включення або про відмову у включенні до реєстру приймається керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, або уповноваженою ним посадовою особою протягом 10 робочих днів з дня надходження заяви та розміщується на офіційному веб-сайті цього органу (частини 1-2 статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії").

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, у відповідача з 30.11.2016 виникло право на списання заборгованості зі сплати пені, інфляційних нарахувань, трьох відсотків річних, але не автоматично, як він зазначає у відзиві на позовну заяву, а відповідно до певної процедури, яка має засвідчуватись певними документами. Для списання пені, 3% річних та інфляційних втрат в порядку, передбаченому вищевказаним Законом, відповідач має набути статусу учасника процедури врегулювання заборгованості, тобто бути включеним до реєстру.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 20.04.2017 у справі №912/3303/16, постановах Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2017 у справі № 911/3854/16, від 06.02.2017 по справі № 911/3852/16 та у постановах Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 по справі № 904/9857/16, від 14.02.2017 по справі № 904/11460/16, від 06.02.2017 по справі № 904/10745/16, від 07.02.2017 по справі № 912/3307/16.

При цьому, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості чи подання документів, визначених частиною 2 статті 3 вказаного Закону, для включення до такого реєстру, тому неможливо зробити висновок про відсутність обов`язку боржника перед кредитором зі сплати заборгованості по цій справі, належне припинення зобов`язання між сторонами та про відсутність предмету спору у справі.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 4 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 10 частини 1 цієї статті, зупиняється у частині стягнення заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), крім заборгованості, раніше реструктуризованої (розстроченої та/або відстроченої), у тому числі згідно з рішенням суду.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, при частковому задоволені позову судові витрати у справі покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "СОФІЇВКАТЕПЛОЕНЕРГО" Комунального підприємства "ДНІПРОТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпропетровської обласної ради (53100, Дніпропетровська область, Софіївський район, смт. Софіївка, вул. Молодіжна, буд. 16, код 20242573) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077720) 6011,25 грн. пені, 434,19 грн. 3 % річних, 4 246,13 грн. інфляційних втрат та судовий збір в розмірі 1326,02 грн., про що видати наказ.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.04.2017

Головуючий колегії Суддя Суддя ОСОБА_1 ОСОБА_4 ОСОБА_5