ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2017 р. Справа № 922/112/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Пелипенко Н.М.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність б/н від 06.04.2017)

відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», м. Київ (вх. №1147 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі № 922/112/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Постман», смт. Покотилівка, Харківська обл.

про стягнення 85075,67 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», м. Київ (позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Постман», смт. Покотилівка, Харківська обл. 19059,90 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів за укладеним між сторонами Договором про фінансовий лізинг № 00007011 від 28.03.2013, 54879,53 грн. збитків, 3378,85 грн. пені, 481,80 грн. штрафу, 1013,64 грн. 3% річних, 6261,95 грн. інфляційних витрат, та покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Позов мотивовано посиланням на неналежне виконання відповідачем умов Договору про фінансовий лізинг № 00007011 від 28.03.2013 щодо своєчасності та повноти внесення останнім лізингових платежів.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 по справі № 922/112/17 (суддя Байбак О.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Постман» (адреса: 62458, Харківська обл., Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, буд. 18; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (адреса: 02152, м. Київ, пр.-т ОСОБА_2, буд. 1В, офіс В; ): 19059,90 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів за Договором про фінансовий лізинг № 00007011 від 28.03.2013; 1013,64 грн. 3% річних; 6261,95 грн. інфляційних витрат; 956,00 грн. пені; 442,05 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Позивач з даним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 54879,53 грн. не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в зазначеній частині скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь збитки у розмірі 54879,53 грн. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду в оскаржуваній ним частині прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, зокрема, статей 7, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", статей 174, 224, 225 Господарського кодексу України, статей 8, 22, 623, 628, 638, 653, 806 та статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник також звернувся до суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.04.2017 задоволено клопотання позивача про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Прийнято апеляційну скаргу позивача до провадження та призначено до розгляду на 11 травня 2017 р. о 12:00 год.

Відповідач в судове засідання 11.05.2017 не зявився, про причини незявлення суд не повідомив.

Ухвала Харківського апеляційного господарського суду від 06.04.2017 про прийняття апеляційної скарги позивача у даній справі до провадження була надіслана відповідачу за належною адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 62458, Харківська обл., Харківський район, селище міського типу Покотилівка, ВУЛИЦЯ ФРУНЗЕ, будинок 18. Проте дана ухвала повернулась на адресу суду з відміткою підприємства звязку: «за закінченням встановленого терміну зберігання».

За змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінченням строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи судом.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, який в межах пункту 3.9.1 постанови пленуму "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначив, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Також, відповідач не скористався своїм правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, а саме не надіслав суду апеляційної інстанції та скаржникові відзив на апеляційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», м. Київ (вх. №1147 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі № 922/112/17 задоволенню не підлягає, з огляду на нижченаведене.

Як свідчать матеріали справи та обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, 28.03.2013 між позивачем, як лізингодавцем, та відповідачем, як Лізингоодержувачем, укладено договір про фінансовий лізинг № 00007011 (далі - Договір), відповідно до умов якого позивач зобовязався передати у розпорядження відповідача транспортний засіб типу: VW Caddy GP Kasten 1.2 I TSI; рік виробництва 2013; шасі № WV1ZZZ2KZDX091365; двигун № НОМЕР_1 (далі Обєкт лізингу), а відповідач в свою чергу взяв на себе зобовязання прийняти обєкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до Договору та згідно із Графіком покриття виплат та виплати лізингових платежів (далі План відшкодування), що становить невідємну частину Договору.

Також, сторонами в Договорі встановлені наступні умови лізингу:

вартість об'єкту лізингу - еквівалент 18578,00 дол. США;

авансований платіж - еквівалент 5573,40 дол. США;

обсяг фінансування - еквівалент 13004,60 дол. США;

залишкова вартість - еквівалент 2786,70 дол. США;

кількість лізингових платежів - 60;

строк лізингу (місяців) - 60;

лізинговий платіж - еквівалент 320,37 дол. США;

адміністративний платіж еквівалент 278,68 дол. США;

процентна ставка змінна відповідно до п. 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування).

Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, визначених вище, відповідно до пунктів 6.3, та 2) відповідно до пункту 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Згідно з преамбулою Додатку до договору про фінансовий лізинг "Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу" ці загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (надалі разом із Договором про фінансовий спільно іменується як "Контракт"), а також Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) як додаток до Контракту, що є невід'ємною його частиною, та інші додатки, що є невід'ємними його частинами, являють собою угоду між сторонами щодо придбання ТОВ "Порше Лізинг Україна", а також передачі Об'єкту лізингу Лізингоодержувачу (у відповідності до визначених у цьому Контракті значень вищезгаданих термінів) згідно з положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16 грудня 1997 року, а також іншими чинними положеннями українського законодавства.

У пункті 4.1. Умов лізингу сторони дійшли про те, що Лізингодавець (позивач) зберігає за собою право власності на Об'єкт лізингу, в той час як Лізингоодержувач (відповідач) матиме право на експлуатацію Об'єкту лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли позивач матиме право розірвати цей контракт та вимагати повернення Об'єкта лізингу, як зазначено в цьому Контракті).

Пунктом 6.1. Умов лізингу сторони погодили, що для експлуатації Обєкта лізингу Лізингоодержувач щомісяця повинен здійснювати на користь Лізингодавця лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування), що являє собою невідємну частину цього контракту, та інших положень контракту.

За умовами пункту 6.5. Умов лізингу лізингові платежі перераховуються Лізингоодержувачем на рахунок, що зазначений Порше Лізинг Україна у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування). Лізингові платежі у будь-якому разі не підлягають поверненню Лізингоодержувачу, за винятком випадків визначених Контрактом.

У пункті 12.1. Умов лізингу сторони узгодили, що строк лізингу за цим контрактом визначається у договорі про фінансовий лізинг та графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування).

12.01.2015 між сторонами укладено Додаткову угоду № 1/1, відповідно до якої строк кредиту продовжено на 84 місяці до 15.04.2019, а також викладено графік погашення кредиту в новій редакції. Також передбачено, що лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунку позивача в гривнях (за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, відповідно до пунктів 6.3 та 6.4 «Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу» банківським переказом на банківський рахунок Порше Лізинг Україна (том 1 аркуші справи 35-40).

Як обґрунтовано встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, в процесі виконання умов договору відповідач в передбачені Договором строки не сплатив на користь позивача лізингові платежі за січень 2015 року квітень 2015 року, згідно з виставленими позивачем рахунками-фактурами: № 00254987 від 13.01.2015, № 00256830 від 02.02.2015, № 00262408 від 06.03.2015, № 00268196 від 06.04.2015, внаслідок чого його заборгованість перед позивачем за лізинговими платежами становить 19059,90 грн.

14.04.2015 відповідач направив позивачу повідомлення за вих. № 14/04/2015 про неможливість виконання умов Договору та зобовязався повернути Обєкт лізингу позивачу (том 1 аркуш справи 45).

Відповідно до пункту 8.3.2. Умов лізингу якщо Лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (у відповідності до Закону України «Про фінансовий лізинг»), Лізингодавець має право розірвати контракт/відмовитись від контракту і витребувати об'єкт лізингу від Лізингоодержувача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Пунктом 12.6.13. Умов лізингу передбачено, що за винятком обставин та/або в умовах форс-мажору, які на думку Лізингодавця (позивача), ставлять під загрозу або затримують виконання договірних зобов'язань, або за яких відповідач неспроможний виконати свої зобов'язання за Договором, позивач має право в односторонньому порядку розірвати Договір та вимагати повернення об'єкту лізингу.

Пунктами 12.6. та 12.6.1. Умов лізингу передбачено право позивача на розірвання/відмову від контракту в односторонньому порядку та право на повернення обєкту лізингу, зокрема, у випадку не сплати відповідачем одного наступного лізингового платежу у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

Відповідно до пункту 12.7. Умов лізингу, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від Договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення про розірвання/відмову від контракту та, за можливості, звязується з ним доступними телефону засобами звязку для повідомлення про розірвання/відмову від контракту.

Користуючись своїм правом, передбаченим пунктом 12.6.13. Договору, 16.04.2015 позивач вручив уповноваженій особі відповідача повідомлення про розірвання Договору в односторонньому порядку, в звязку з несплатою лізингових платежів, що підтверджується відповідним підписом уповноваженої особи підприємства відповідача, скріпленим печаткою ТОВ «Постман». Вказані обставини відповідач не заперечує та не спростовує. Крім того, в цьому повідомленні позивач вимагав у відповідача протягом десяти робочих днів з дня отримання цього повідомлення повернути Обєкт лізингу (том 1 аркуш справи 46).

Враховуючи зазначені умови Договору щодо права позивача на односторонню відмову від Договору та приймаючи до уваги факт повідомлення відповідача про таку відмову, господарський суд першої інстанції обґрунтовано визначився, що Договір лізингу відповідно є розірваним в позасудовому порядку з 16.04.2015.

У пункті 12.9. Договору сторони домовились, що у разі дострокового припинення Договору з боку позивача, відповідач зобовязаний повернути Обєкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані до головного офісу позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання вимоги позивача про таке повернення. Крім того, відповідно до Вимоги відповідачу встановлено обовязок погасити заборгованість протягом 3 (трьох) днів з дня отримання Вимоги.

Із матеріалів справи вбачається, що Обєкт лізингу було повернуто позивачеві згідно Акту прийому-передачі від 21.04.2015 (том 1 аркуш справи 47), але заборгованість протягом триденного строку з дня отримання вимоги відповідачем не була погашена.

Предметом даного судового розгляду є вимоги позивача про стягнення з відповідача:

- заборгованості з лізингових платежів в сумі 19059,90 грн., яка виникла за період з січня 2015 року по квітень 2015 року згідно з виставленими позивачем та неоплаченими відповідачем рахунками-фактурами № 00254987 від 13.01.2015, № 00256830 від 02.02.2015, № 00262408 від 06.03.2015 та № 00268196 від 06.04.2015;

- 3% річних в сумі 1013,64 грн. та інфляційних втрат в розмірі 6261,95 грн., нарахованих позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, у звязку з простроченням відповідачем виконання грошового зобовязання щодо сплати спірних лізингових платежів;

- пені в сумі 3378,85 грн., нарахованої позивачем на підставі пункту 8.2.1. Договору, в якому сторони передбачили відповідальність Лізингоодержувача у вигляді сплати пені в розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної оплати платежу;

- штрафу в розмірі 481,80 грн., нарахованого позивачем на підставі п. 8.2.2. Договору, яким сторонами обумовлена відповідальність Лізингоодержувача за прострочення сплати платежу у вигляді штрафних санкцій за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем (п. 8.3.1. цього контракту): еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу (якщо позивач вирішить надіслати таку третю вимогу);

- збитків в сумі 54879,53 грн., які складаються з понесених позивачем витрат на оплату послуг відповідального зберігання Обєкту лізингу в сумі 4560,00 грн. та на оплату юридичних послуг в сумі 6000,00 грн.; упущеної вигоди в сумі 43919,53 грн., яка базується на розрахунку різниці між ринковою вартістю Об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу Обєкта лізингу, і котру позивач міг би отримати у випадку належного виконання відповідачем своїх зобовязань за договором щодо повної оплати лізингових платежів.

Надаючи правову кваліфікацію зазначеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини першої статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця майна, за умовами сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 Цивільного кодексу України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Пунктом 3 частини другої статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно вимог статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як досліджено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи, відповідач не виконав зобов'язання з оплати спірних лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за Договором в сумі 19059,90 грн.

Пунктом 3 частини першої статті 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингодавця відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно частини другої статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Місцевим господарським судом обґрунтовано встановлено, що керуючись частиною 2 статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» та пунктом 8.3.2. Договору, позивач (лізингодавець) 16.04.2015 повідомив відповідача (лізингоодержувача) про відмову від Договору та вимагав повернення предмета лізингу впродовж десяти робочих днів з дня отримання цього повідомлення.

На виконання даної вимогивідповідач - лізингоодержувач передав, а лізингодавець прийняв Обєкт лізингу - транспортний засіб засіб типу: VW Caddy GP Kasten 1.2 I TSI; рік виробництва 2013; шасі № WV1ZZZ2KZDX091365; двигун № НОМЕР_1, про що свідчить акт прийому-передачі від 21.04.2015, підписаний уповноваженими представниками сторін у справі, дилера та скріплений їх печатками завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази погашення відповідачем заборгованості в сумі 19059,90 грн. за лізинговими платежами відповідно до умов Договору за період січень-квітень 2015 року згідно виставлених позивачем рахунків-фактур № 00254987 від 13.01.2015 на суму 1318,57 грн., № 00256830 від 02.02.2015 на суму 5198,88 грн., № 00262408 від 06.03.2015 на суму 6434,25 грн. та № 00268196 від 06.04.2015 на суму 6048,20 грн., а тому колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується із висновками місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 19059,90 грн. основного боргу за Договором про фінансовий лізинг № 00007011 від 28.03.2013.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до розрахунку позивача інфляційні втрати в сумі 6261,95 грн. та 3% річних в сумі 1013,64 грн. нараховані за період прострочення кожного з лізингових платежів за загальний період прострочення з 16.01.2015 по 22.12.2016.

Місцевим господарським судом встановлено факт прострочення відповідачем виконання зобовязань зі сплати лізингових платежів, що з урахування вимог статті 625 Цивільного кодексу України, надає право позивачу нараховувати інфляційні та річні за таке прострочення.

Однак при цьому, суд першої інстанції перевіривши здійснений позивачем розрахунок зазначених нарахувань, з урахуванням умов Договору, фактичних обставин справи, вірно визначивши період прострочення, яке в даному випадку виникає з 16.01.2015, дійшов обґрунтованого висновку про його часткову арифметичну невірність.

Згідно перерахунку суду першої інстанції, сума інфляційних втрат та 3% річних за вказаний період є більшою (6486,46 грн. інфляційних втрат та 1015,22 грн. 3% річних), ніж та, що заявлена позивачем до стягнення. Проте враховуючи той факт, що згідно вимог статті 83 Господарського процесуального кодексу України суд при винесенні рішення позбавлений права виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання сторони, і такого клопотання позивач не надавав, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення відповідної частини позову у повному обсязі і саме в розмірі, визначеному позивачем, стягнувши з відповідача на користь позивача 6261,95 грн. інфляційних втрат та 1013,64 грн. 3% річних.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу та пені суд першої інстанції, розглянувши позов в цій частині виходив з наступного.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В частині першій статті 548 Цивільного кодексу України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з пунктом 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з пунктом 8.2.1. Умов лізингу у випадку прострочення платежів за договором до відповідача застосовуються наступні санкції, зокрема, пеня у розмірі 10% річних від вчасно не сплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати Платежу.

За змістом статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Згідно частини першої статті 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Положеннями частини першої статті 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Як свідчить здійснений позивачем розрахунок пені на суму 3378,85 грн., останнім її нараховано за період прострочення кожного з лізингових платежів за загальний період прострочення з 13.01.2015 по 22.12.2016.

Згідно з правильним арифметичним розрахунком, який зроблений судом першої інстанції з врахуванням встановленого початку прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання щодо сплати спірних лізингових платежів, періоду нарахування пені, який законодавчо обмежується шістьма місяцями від дня, коли зобовязання мало бути виконано, позовна вимога про стягнення пені в розмірі 3378,85 грн. обґрунтовано задоволена судом частково на суму 956,00 грн. В решті позову про стягнення пені в сумі 2422,85 грн. судом першої інстанції відмовлено, в звязку з безпідставністю її нарахування.

Крім того, за змістом заявлених вимог, позивач просив стягнути з відповідача штраф в сумі 481,80 грн. на підставі пункту 8.2.2. Договору, з посиланням на те, що він направив на адресу відповідача перше нагадування про несплату боргу від 03.04.2015 згідно рахунку-фактури № 00266773 від 03.04.2015.

Частиною першою статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Дійсно, пунктом 8.2.2. Договору передбачено можливість нарахування позивачем штрафу за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем (п. 8.3.1. цього контракту): еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу (якщо позивач вирішить надіслати таку третю вимогу).

Втім, факт направлення позивачем нагадування відповідачу про несплату боргу від 03.04.2015 згідно рахунку-фактури № 00266773 від 03.04.2015 не підтверджений жодними доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами пункту 5 частини другої статті 54 Господарського процесуального кодексу України позивач зобовязаний викласти в позовній заяві обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, надати докази, що підтверджують позов.

Оскільки позивач не надав жодних документів в обґрунтування зазначеної частини вимог, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту існування зазначених обставин, що зумовило прийняття законного рішення про відмову в задоволенні позову в частині вимог по стягненню з відповідача 481,80 грн. штрафу.

Що стосується звернених до відповідача позовних вимог про стягнення збитків в сумі 6000,00 грн., які складаються з понесених позивачем витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач стверджує, що у звязку з неналежним виконання відповідачем умов договору про фінансовий лізинг та з метою забезпечення виконання зобовязань за договором, він був змушений звернутися до спеціалізованих організацій з метою надання послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів ТОВ «Порше Лізинг Україна» у суді.

Внаслідок цих обставин, позивач вважає, що він поніс збитки (реальні збитки) в розмірі 6000,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на підставі статті 22 Цивільного кодексу України.

В підтвердження понесених витрат на оплату наданих послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів в суді в розмірі 6000,00 грн., позивач посилається на договір про надання юридичних послуг від № 17/2010 від 09.06.2010 та додаткові угоди до цього Договору № 47 від 15.01.2013 і № 206 від 10.08.2015, заявку № 673 від 28.11.2016, рахунок-фактуру від № 1665 від 01.12.2016, акт про надання послуг № 1667 від 01.12.2016 та платіжне доручення № 50034090 від 14.12.2016 про сплату юридичних послуг в сумі 6000,00 грн.

Розглянувши вимоги позивача в цій частині, колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджуючись із висновками місцевого господарського суду, також вважає, що витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків (збитків, завданих у зв'язку із порушенням відповідачем своїх зобов'язань за Договором) не відповідають вимогам статті 22 Цивільного кодексу України та статті 225 Господарського кодексу України, а тому вимога позивача про стягнення збитків у розмірі 6000,00 грн. є безпідставною, необґрунтованою і не підлягає задоволенню.

Так, стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно положень статті 224 Господарського кодексу України та статті 623 Цивільного кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно частини другої статті 224 Господарського кодексу України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 623, 1166 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Обовязковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Однак при цьому, слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи те, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні статті 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором про фінансовий лізинг, тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у позові в частині вимог по їх стягненню.

Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що отримання позивачем послуг по юридичному консультуванню, підготовки процесуальних документів та представництва інтересів ТОВ «Порше Лізинг Україна» в господарському суді, не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, адже вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом.

Крім того, позивач на підтвердження свої вимог щодо стягнення з відповідача збитків в сумі 4960,00 грн. (з урахуванням ПДВ), які він поніс в якості витрат на оплату послуг відповідального зберігання спірного Обєкту лізингу, надав до матеріалів справи укладений між ним та ТОВ «Алекс СО» Договір відповідального зберігання, оформлений нарядом-замовленням № А000093585 від 03.08.2015, платіжне доручення № 50023950 від 11.08.2015 про сплату вартості послуг зі зберігання Обєкта лізингу, а також Договір відповідального зберігання від 01.09.2014, укладений між позивачем та ТОВ «Автосоюз», рахунки на оплату послуг з відповідального зберігання № 108 від 07.08.2015, № 127 від 04.09.2015, № 138 від 02.10.2015, № 151 від 02.11.2015, № 176 від 01.12.2015, № 1 від 05.01.2016, № 12 від 01.02.2016, № 25 від 03.03.2016, № 49 від 04.04.2016, акти надання послуг № 393 від 07.08.2015, № 431 від 04.09.2015, № 466 від 02.10.2015, № 494 від 02.11.2015, 562 від 01.12.2015, № 5 від 05.01.2016, № 24 від 01.02.2016, № 53 від 03.03.2016, № 90 від 04.04.2016, платіжні доручення № 50024377 від 09.09.2015, № 50025068 від 07.10.2015, № 50025608 від 04.11.2015, № 50026543 від 08.12.2015, № 50027274 від 14.01.2016, № 50027899 від 04.02.2016, № 50028682 від 11.03.2016, № 50029228 від 07.04.2016.

Розглянувши вимоги позивача в цій частині місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується й колегія суддів апеляційної інстанції, з огляду на нижченаведене.

Зміст статті 322 Цивільного кодексу України встановлює обов'язок власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном.

Встановленими по справі фактичними обставинами підтверджується, що Обєкт лізингу - транспортний засіб типу: VW Caddy GP Kasten 1.2 I TSI; рік виробництва 2013; шасі № WV1ZZZ2KZDX091365; двигун № НОМЕР_1, не вибув із власності позивача, як лізингодавця. Натомість, після розірвання Договору, зазначений транспортний засіб був повернутий позивачу, що підтверджується наявним в матеріалах справи трьохстороннім Актом прийому передачі від 21.04.2015, підписаним уповноваженими представниками ТОВ «Порше Лізинг Україна», ТОВ «Алекс СО» та ТОВ «Постман» та скріплений печатками підприємств.

Зі змісту Договору про фінансовий лізинг № 00007011 від 28.03.2013 також не вбачається, що відповідач зобовязаний здійснювати оплату послуг зі зберігання (стоянки) повернутого автомобільного транспорту.

Відтак, витрати зі зберігання (стоянки) автомобіля є витратами, які несе власник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» з утримання свого майна, в звязку з чим ці витрати не можуть розглядатись в контексті збитків, спричинених неналежним виконанням лізингоодержувачем грошових зобовязань.

Колегія суддів наголошує на тому, що важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов'язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв'язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Однак позивачем не доведено, що протиправна поведінка відповідача стала наслідком завдання збитків позивачу у вигляді оплати послуг по зберіганню транспортного засобу, оскільки починаючи з 21.04.2015 предмет Договору про фінансовий лізинг № 00007011 від 28.03.2013 у користуванні відповідача не знаходився.

Також позивач зазначає, що в результаті порушення відповідачем своїх договірних зобовязань та припинення Договору про фінансовий лізинг йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 54879,53 грн., які дорівнюють різниці між ринковою вартістю та сумою несплачених платежів на момент продажу Обєкту лізингу, а тому заявив вимогу про їх стягнення на підставі пункту 12.9. Загальних умов та статті 22 Цивільного кодексу України.

Приймаючи рішення про відмову в позові зазначеної частини вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що згідно пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до приписів статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Статтею 623 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до частини пятої статті 225 Господарського кодексу України сторони господарського зобов'язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов'язання чи строків порушення зобов'язання сторонами. Не допускається погодження між сторонами зобов'язання щодо обмеження їх відповідальності, якщо розмір відповідальності для певного виду зобов'язань визначений законом.

У пункті 12.9. Загальних умов, що є невід'ємним додатком до Договору фінансового лізингу, сторони Договору передбачили, що у разі дострокового розірвання договору, а також якщо лізингодавець вимагає повернення обєкта лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою лізингодавця впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує лізингодавцю будь-яку різницю між вартістю обєкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано лізингодавцем в результаті продажу обєкту лізингу та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а також іншими платежами що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до договору. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою лізингодавця та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов договору та чинного законодавства.

Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована Лізингодавцю Лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту виконання його Лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання Контракту.

Втім, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора (позивача у справі) обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України, і доведення того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі використання об'єкта лізингу.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною та достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку різниці між вартістю обєкта лізингу (тобто сумою грошових коштів, що були фактично отримані позивачем в результаті продажу предмета лізингу) та лізинговими платежами, що залишились. Вказаний розмір упущеної вигоди позивач підтверджує рахунком-фактурою №00326852 від 20.04.2016, предявленим на оплату ТОВ «Постман».

Проте, такий розрахунок є теоретичним (умовним), побудованим на можливих очікуваннях отримання певного прибутку (доходу) та не підтверджений відповідними належними та допустимим доказами.

Крім того, за змістом Договору про фінансовий лізинг, для стягнення суми збитків, як упущеної вигоди в порядку пункту 12.9. Загальних умов, обов'язковим є проведення Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» продажу Об'єкту лізингу або професійної оцінки майна відповідно до чинного законодавства.

В той же час, Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» не надано як суду першої, так і апеляційної інстанції доказів в підтвердження факту продажу Обєкта лізингу та відповідно проведення професійної оцінки транспортного засобу типу VW Caddy GP Kasten 1.2 I TSI; рік виробництва 2013; шасі № WV1ZZZ2KZDX091365; двигун № НОМЕР_1, у визначеному законодавством порядку.

Наданий позивачем рахунок-фактура №00326852 від 20.04.2016 не є належним доказом розміру понесених позивачем збитків, оскільки вказаний рахунок був складений позивачем в односторонньому порядку. При цьому, у зазначеному рахунку відсутні ринкова вартість Об'єкту лізингу та розмір Лізингових платежів, що залишилися несплаченими.

Не доведений позивачем і розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, визначених ним як різниця між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу Об'єкту лізингу (пункт 12.9 Контракту), оскільки в матеріалах справи відсутній розрахунок Лізингових платежів, що залишилися несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування).

Також, позивачем не надано доказів вручення відповідачу рахунку-фактури №00326852 від 20.04.2016, а отже не є підтвердженим і факт доведення до відома відповідача необхідності сплати вказаних коштів.

Недоведеність позивачем обов'язкових умов для застосування до відповідача такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 43919,53 грн., має наслідком висновок суду про те, що правові підстави для їх стягнення за даних обставин справи відсутні.

Водночас, судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що в звязку із розірванням договору лізингу позивач не втратив права власності на обєкт лізингу, тобто має право розпоряджатися цим обєктом, в тому числі укладати щодо цього обєкту інші цивільно правові угоди з іншими особами, за якими має можливість отримати певний прибуток шляхом реалізації даного обєкта.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про стягнення з відповідача 43919,53 грн збитків у вигляді упущеної вигоди.

Доводи заявника апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції по суті спору, у звязку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 по справі №922/112/17 має бути залишене без змін.

Частиною першою статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не припустився порушень норм процесуального права, якими закріплено та визначено обовязковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходить при вирішенні даної справи. Наслідком виконання зазначених процесуальних дій є прийняття Господарським судом Харківської області цілком законного та обґрунтованого рішення у даній справі, через що правові підстави для його скасування у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», м. Київ залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №922/112/17 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Пелипенко Н.М.