РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2017Справа №922/443/17
За позовом Публічного акціонерного товариства "ФЕД"

до 1.Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області,

2.Фонду державного майна України,

3.Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державний концерн "Укроборонпром"

про визнання права власності

Суддя Грєхова О.А.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Глущенко З.В. - представник за довіреністю;

від відповідача-1: Палієнко В.О. - представник за довіреністю;

від відповідача-2: Палієнко В.О. - представник за довіреністю;

від відповідача-3: Тихоменко М.Л. - представник за довіреністю;

від третьої особи: Джелмач О.І. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "ФЕД" (позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, Фонду державного майна України, Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" про визнання права власності на 15/100 частки нежитлових приміщень підвалу №1-3 площею 48,7 кв.м., №1-22 1-го поверху площею 814,5 кв.м., №1-16 2-го поверху площею 817,3 кв.м., №1-8 3-го поверху площею 180,7 кв.м. виробничого корпусу №39 літери "И-3", загальною площею 1861,2 кв.м., розташованих за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 132.

В обґрунтування позовних вимог позивач, зокрема посилається на те, що він є орендарем спірних приміщень за Договором оренди №1463-Н від 06.04.2005, укладеного з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та внаслідок здійсненої позивачем реконструкції вказаного об'єкту за згодою наймодавця було створено новий об'єкт, внаслідок чого Публічне акціонерне товариство "ФЕД" вважає, що воно є співвласником цього майна та його частка у праві власності в орендованому майні становить 15/100, що відповідає вартості його витрат на поліпшення речі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.02.2017 порушено провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.03.2017 справу №922/443/17 передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

За результатами автоматичного розподілу, справу №922/443/17 передано для розгляду судді Грєховій О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2017 справу №922/443/17 прийнято до свого провадження суддею Грєховою О.А., розгляд справи призначено на 10.04.2017.

14.03.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Господарського суду Харківської області надійшло поштове повідомлення по справі, для долучення до матеріалів справи.

04.04.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

Також, 04.04.2017 до відділу діловодства суду від відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечив, а також заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

10.04.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

10.04.2017 до відділу діловодства суду від відповідачів-1, 2 надійшли відзиви на позовну заяву, в яких вони проти позову заперечили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2017 розгляд справи відкладено до 24.04.2017, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача.

Представник позивача в судовому засіданні 24.04.2017 заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неготовністю до судового засідання.

Представники відповідачів та третьої особи щодо клопотання позивача про відкладення розгляду справи заперечили.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд відмовив в його задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю.

Суд виходить з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

У пункті 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 роз'яснено, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Вказані обставини подання суду необґрунтованих належним чином клопотань в сукупності з тривалим ненаданням письмових пояснень у справі та заперечень проти заявлених позовних вимог, а також витребуваних судом документів, можуть свідчити про зловживання відповідачем процесуальними правами.

Крім того, Вищий господарський суд України в Інформаційному листі №01-08/140 від 15.03.2010 «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві» роз'яснив, що матеріали справ, звернення господарських судів і учасників судового процесу та інша інформація, яка надходить до Вищого господарського суду України, свідчать, що в діяльності деяких сторін, третіх осіб у справах набула поширення практика зловживання своїми процесуальними правами. Зокрема, мають місце нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин.

Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Водночас, згідно з частиною третьою статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Твердження представника позивача про неготовність до розгляду справи та неможливість забезпечення участі у розгляді справи іншого представника, господарський суд вважає безпідставними та такими, що не свідчать про наявність достатніх підстав для відкладення розгляду справи.

Приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи встановлені ст. 69 ГПК України процесуальні строки розгляду спору, а також з огляду на ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Також представником позивача у судовому засіданні було заявлено усне клопотання про призначення у справі будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертиз.

Представники відповідачів та третьої особи щодо клопотання позивача про призначення судової експертизи заперечили.

Розглянувши клопотання позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи, суд відмовив у його задоволенні, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі.

Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу». Особа, яка проводить судову експертизу користується правами і несе обов'язки, зазначені у ст. 31 цього Кодексу.

Заявляючи усне клопотання про призначення у справі судової експертизи, позивач не навів питань які мають бути поставлені для вирішення експерту. Разом з тим, з огляду на предмет та підстави позову, суд зазначає, що призначення у справі судової експертизи не вплине на вирішення спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено перерву до 24.04.2017 о 14:40 год.

24.04.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло повторне клопотання про відкладення розгляду справи для надання часу на ознайомлення з матеріалами справи, а також клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представники відповідачів та третьої особи в судовому засіданні щодо клопотання позивача про відкладення розгляду справи заперечили.

Судом повторно відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, з підстав наведених вище.

Представником позивача в судовому засіданні заявлено клопотання про залишення позову без розгляду, в зв'язку з ненаданням Публічним акціонерним товариством "ФЕД" пояснень на відзив відповідачів та оригіналів документів, доданих до позовної заяви в копіях - для огляду в судовому засіданні.

Представники відповідачів та третьої особи в судовому засіданні щодо клопотання позивача про залишення позову без розгляду заперечили.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання представника позивача про залишення позову без розгляду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Сторони мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, оскаржувати судові рішення господарського суду в установленому цим Кодексом порядку, а також користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом.

Сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідач має право визнати позов повністю або частково, а також має право до початку розгляду господарським судом справи по суті подати зустрічний позов.

Господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Згідно з ст. 81 ГПК України Господарський суд залишає позов без розгляду, якщо:

1) позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано;

2) у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав;

3) виключено;

4) позивач не звертався до установи банку за одержанням з відповідача заборгованості, коли вона відповідно до законодавства мала бути одержана через банк;

5) позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору;

6) громадянин відмовився від позову, який було подано у його інтересах прокурором.

Таким чином, можливість залишення позовної заяви без розгляду за заявою позивача, чинним ГПК не передбачено.

Разом з тим, відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

Як роз'яснено в п. 4.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції" від 26.12.2011 №18, При вирішенні питання щодо залишення позову без розгляду (стаття 81 ГПК) господарським судам слід мати на увазі, що застосування пункту 5 частини першої цієї статті можливо лише за наявності таких умов:

- додаткові документи вважаються витребуваними, тільки якщо про це зазначено у відповідному процесуальному документі або, в разі оголошення перерви в судовому засіданні, - в протоколі такого засідання;

- витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті;

- позивач не подав документи, витребувані судом при підготовці справи до розгляду (стаття 65 ГПК) або в порядку статті 38 названого Кодексу, чи не направив свого представника в засідання господарського суду без поважних причин. Отже, перш ніж залишити позов без розгляду господарський суд зобов'язаний з'ясувати причини невиконання його вимог позивачем і об'єктивно оцінити їх поважність.

Поважними, з урахуванням конкретних обставин справи, вважаються причини, які за об'єктивних, тобто не залежних від позивача, обставин унеможливлювали або істотно утруднювали вчинення ним відповідних процесуальних дій; при цьому береться до уваги й те, чи вживав позивач заходів до усунення цих обставин або послаблення їх негативного впливу на виконання позивачем процесуальних обов'язків, покладених на нього судом. Відповідні докази подаються позивачем і оцінюються господарським судом за загальними правилами статті 43 ГПК.

У разі неповідомлення позивачем таких причин суд вправі, в залежності від конкретних обставин справи, або залишити позов без розгляду, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

Зважаючи на те, що документи, надані позивачем до матеріалів справи, засвідчені ним належним чином, а відповідачі та третя особа не заперечують відповідність їх оригіналам, то господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній документами.

Щодо ненадання позивачем пояснень на відзиви на позовну заяву, то суд наголошує на тому, що ПАТ "ФЕД", користуючись своїми правами, наданими ст. 22 ГПК України, має можливість надати усні пояснення господарському суду з приводу відзивів відповідачів.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для залишення позову без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні заявив відвід судді Грєховій О.А. та зазначив, що суддею безпідставно було відмовлено у клопотаннях про оголошення перерви, про відкладення розгляду справи, про призначення у справі будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертиз, чим порушено ч. 1 ст. 22 та ст. 43 ГПК України.

Представники відповідачів та третьої особи в судовому засіданні заперечили щодо відводу складу суду.

Судом оголошено ухвалу про відмову в задоволенні заяви представника Публічного акціонерного товариства "ФЕД" про відвід судді Грєхової О.А.

Представник позивача в судовому засіданні 24.04.2017 надав усні пояснення по суті спору.

У свою чергу представники відповідачів та третьої особи проти задоволення позову заперечили та просили відмовити в його задоволенні.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 24.04.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2005 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (орендодавець) та Закритим акціонерним товариством «Корпорація ФЕД», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ФЕД" (орендар) було укладено Договір оренди №1463-Н (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення підвалу №1-3 площею 48,7 кв.м., №1-22 1-го поверху площею 814,5 кв.м., №1-16 2-го поверху площею 817,3 кв.м., №1-8 3-го поверху площею 180,7 кв.м. виробничого корпусу №39 літ. «И-3», загальною площею 1861,2 кв.м. (надалі - майно), розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 132, що знаходяться на балансі Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" (балансоутримувач). Вартість майна визначена згідно з експертною оцінкою станом на 27.08.2004 і становить 751300 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення адміністративно-побутового комплексу.

За умовами п. 2.3. договору передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Відповідно до п. 6.3. договору орендар має право з дозволу орендодавця та балансоутримувача вносити зміни до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію, технічне переозброєння, невід'ємні поліпшення, необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості.

Пунктом 10.9 договору сторони погодили, що невід'ємні поліпшення, здійснені орендарем за рахунок власних коштів без згоди орендодавця, є власністю орендодавця. Вартість невід'ємних поліпшень, здійснених орендарем за рахунок власних коштів за згодою орендодавця компенсації не підлягають.

Додатковою угодою №3 від 25.12.2008, сторони виклали п. 10.9 договору в наступній редакції: у разі припинення або розірвання договору, поліпшення орендованого майна, здійснені орендарем за рахунок власних коштів, які можна відокремити від орендованого майна не завдаючи йому шкоди, визнаються власністю орендаря. Невід'ємні поліпшення, здійснені орендарем за рахунок власних коштів без згоди орендодавця, є державною власністю. Вартість невід'ємних поліпшень, здійснених орендарем за рахунок власних коштів за згодою орендодавця, підлягають компенсації у разі прийняття рішення про приватизацію.

06 квітня 2005 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області передало, а Закрите акціонерне товариство «Корпорація ФЕД» прийняло в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення підвалу №1-3 площею 48,7 кв.м., №1-22 1-го поверху площею 814,5 кв.м., №1-16 2-го поверху площею 817,3 кв.м., №1-8 3-го поверху площею 180,7 кв.м. виробничого корпусу №39 літ. «И-3», загальною площею 1861,2 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 132, про що сторони підписали акт приймання-передачі орендованого майна, який є Додатком №2 до Договору оренди №1463-Н від 06.04.2005.

Як зазначає позивач, керуючись правом передбаченим п. 6.3 договору та на підставі згоди орендодавця, викладеної в листі №063554 від 13.04.2006, ним було здійснено загально-будівельні та пусконалагоджувальні роботи на суму 529700,00 грн. При цьому в результаті погодженої та здійсненої позивачем реконструкції створено новий об'єкт, вартістю, яка відрізнялася від вартості приміщення, прийнятого в оренду.

З цих підстав, посилаючись на ст. 392, 778 Цивільного кодексу України та ст. 23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», позивач просить визнати за ним право власності на 15/100 частки нежитлових приміщень підвалу №1-3 площею 48,7 кв.м., №1-22 1-го поверху площею 814,5 кв.м., №1-16 2-го поверху площею 817,3 кв.м., №1-8 3-го поверху площею 180,7 кв.м. виробничого корпусу №39 літери "И-3", загальною площею 1861,2 кв.м., розташованих за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 132.

Відповідачі та третя особа, заперечили проти задоволення позову, посилаючись на відсутність у орендаря державного майна права на створення нової речі в результаті здійснених поліпшень або реконструкції орендованого майна. Крім того, ДП "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" зазначило, що воно входить до переліку підприємств, які не підлягають приватизації, а нерухоме майно об'єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне.

Відповідно до Переліку державних підприємств-учасників Державного концерну «Укроборонпром», затвердженого постановами Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1221, від 31.08.2011 №993, Державне підприємство "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" є учасником Державного концерну «Укроборонпром».

Відповідно до Статуту Державного концерну «Укроборонпром» майно концерну становлять відображені в його балансі оборотні та необоротні активи, що є державною власністю. Концерн володіє, користується та розпоряджається майном на праві господарського відання відповідно до мети своєї діяльності в установленому законодавством порядку.

Положеннями статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За своєю правовою природою договір, укладений між позивачем та відповідачем-1, є договором (найму) оренди.

Оренда державного та комунального майна є різновидом майнового найму і при розгляді таких справ застосовуються норми як Закону України "Про оренду державного та комунального майна", так і норми Цивільного та Господарського кодексів України.

Так, відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 23 вказаного Закону передбачено, що орендар має право за погодженням з орендодавцем, якщо інше не передбачено договором оренди, за рахунок власних коштів здійснювати реконструкцію, технічне переоснащення, поліпшення орендованого майна. Якщо в результаті поліпшення, зробленого орендарем за згодою орендодавця, створена нова річ, орендар стає її власником у частині необхідних витрат на поліпшення, якщо інше не передбачено договором оренди.

Статтею 778 Цивільного кодексу України також передбачено, що наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм права, вбачається, що у разі якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою орендодавця створена нова річ, орендар стає її співвласником, якщо інше не встановлено договором або законом.

В той же час, п. 10.9 договору в редакції Додаткової угоди №3 від 25.12.2008, сторони погодили, що у разі припинення або розірвання договору, поліпшення орендованого майна, здійснені орендарем за рахунок власних коштів, які можна відокремити від орендованого майна не завдаючи йому шкоди, визнаються власністю орендаря. Невід'ємні поліпшення, здійснені орендарем за рахунок власних коштів без згоди орендодавця, є державною власністю. Вартість невід'ємних поліпшень, здійснених орендарем за рахунок власних коштів за згодою орендодавця, підлягають компенсації у разі прийняття рішення про приватизацію.

Отже, в даному випадку умови договору оренди, укладеного між сторонами, не передбачають виникнення права власності у орендаря внаслідок поліпшень орендованого майна, натомість, цей договір містить умови, які забезпечують збереження права держави на спірне майно.

Так, пунктом п. 2.3. договору передбачено, що передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

До того ж, з приписів ч. 4 ст. 778 ЦК України вбачається, що поліпшення мають бути зроблені за згодою наймодавця. При цьому він повинен усвідомлювати, якого роду поліпшення плануються, тобто, що вони призведуть до створення нової речі.

Відповідач-3 у листі №17-3/208 від 24.11.2005 надав згоду на реконструкцію виробничо-побутової будівлі, переданої в оренду ЗАТ «Корпорація «ФЕД», яка розташована по вул. Сумська, 132 з розробкою та установкою дахової котельні. При цьому, з вказаного листа вбачається, що він адресований міському голові п. Шумілкіну В.А., а не на запит позивача.

А з листа відповідача-1 від 13.04.2006 №06-3554, вбачається, що регіональне відділення надає згоду на проведення невід'ємних поліпшень нежитлових приміщень, розміщених в будівлі виробничого корпусу №39 (літ. «И-3»), розташованих за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 132, які передані в оренду за договором №1463-Н від 06.04.2005.

Втім, зі змісту листа орендодавця не вбачається, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області погоджувало поліпшення, які можуть призвести до створення саме нової речі.

Отже, посилання позивача на ст. 778 Цивільного кодексу України як на підставу набуття права власності на нову річ, створену в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця є необґрунтованим.

Крім того, згідно зі ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

З матеріалів вбачається, що протягом 2005-2008 років позивач здійснив комплекс ремонтних робіт з реконструкції орендованого майна та зведення дахової котельні, якої не існувало до передачі приміщень в оренду, на загальну суму 529700,00 грн.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про планування і забудову територій» (в редакції чинній на час здійснення реконструкції спірного нерухомого майна) дозвіл на виконання будівельних робіт - це документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт.

Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів.

Дозвіл на виконання будівельних робіт надається на підставі: проектної документації; документа, що засвідчує право власності чи користування (в тому числі на умовах оренди) земельною ділянкою; угоди про право забудови земельної ділянки; рішення виконавчого органу відповідної ради або місцевої державної адміністрації про дозвіл на будівництво об'єкта містобудування; комплексного висновку державної інвестиційної експертизи; документа про призначення відповідальних виконавців робіт.

У разі здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об'єктів містобудування для отримання дозволу на виконання зазначених робіт додається копія документа, що посвідчує право власності на будинок чи споруду, або письмової згоди його власника на проведення зазначених робіт.

Здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

При цьому, відповідно до п. 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 (діяло на час здійснення реконструкції спірного нерухомого майна), державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно:

а) органами місцевого самоврядування;

б) органами приватизації;

в) Державним управлінням справами ( п. 8.1. Тимчасового положення).

Отже, за змістом вищенаведених положень як чинного законодавства так і законодавства, що діяло на час здійснення позивачем реконструкції спірного нерухомого майна, офіційне визнання права власності на новостворений (реконструйований) об'єкт нерухомості на підставі ст. 331 Цивільного кодексу України можливе лише при дотриманні встановленого законодавством порядку (набуття прав на земельну ділянку; затвердження проектної документації; прийняття об'єкта в експлуатацію) та оформлення на нього права власності в уповноваженому органі.

Тоді як, сам факт створення нерухомого майна за відсутності передбачених законом умов, необхідних для встановлення права власності на нього, не може бути підставою для визнання такого права в судовому порядку, на підставі ст. 331 ЦК України.

Окремо слід зазначити, що Законом України «Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» затверджено перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, до складу яких входить зокрема Державне підприємство "Харківський машинобудівний завод "ФЕД".

При цьому частиною 9 статті 11 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» встановлено, що нерухоме майно об'єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, передане до статутного капіталу господарських організацій і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

За таких обставин, суд вважає обгрунтованими доводи відповідача-1 про те, що питання стосовно включення спірних приміщень до переліку об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, розглядатись не може.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог статей 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач, під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ним позовні вимоги та свідчили про наявність у нього права власності на спірне нерухоме майно.

З огляду на викладене та враховуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про визнання за Публічним акціонерним товариством "ФЕД" права власності на 15/100 частки нежитлових приміщень підвалу №1-3 площею 48,7 кв.м., №1-22 1-го поверху площею 814,5 кв.м., №1-16 2-го поверху площею 817,3 кв.м., №1-8 3-го поверху площею 180,7 кв.м. виробничого корпусу №39 літери "И-3", загальною площею 1861,2 кв.м., розташованих за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 132.

Щодо заяви відповідача-3 про застосування строків позовної давності, то суд відзначає, що строк позовної давності як спосіб захисту порушеного права при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає, оскільки суд відмовляє в позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог і питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Витрати зі сплати судового збору на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України залишаються за позивачем.

Керуючись ст. 4-3, 22, 32, 33, 41, 43, 44, 49, 69, 77, 81, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 28.04.2017

Суддя О.А. Грєхова