ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2017 р.Справа № 922/660/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Харківський електромеханічний завод" м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський електромеханічний завод", м. Харків
про стягнення 345 014,58 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 за довіреністю №87/1 від 03.01.2017

відповідача - ОСОБА_3 за наказом №14 від 25.10.2016

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Харківський електромеханічний завод» (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський електромеханічний завод» (відповідач) 350189,79 грн., з яких основний борг за договором постачання № 133 від 27.01.2015 в розмірі 211056,04 грн., пеня згідно п. 5.3 договору в сумі 91363,71 грн., пеня згідно п. 3.3. договору в сумі 2122,20 грн., проценти за використання грошових коштів - 7459,24 грн., збитки від інфляції - 33013,39 грн., вартість судових витрат 5175,21 грн.

Ухвалою суду від 27 лютого 2017 року було порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 13 березня 2017 року.

Представники сторін в судове засідання не з'явилися, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі не виконали.

10 березня 2017 року від позивача надійшло клопотання (вх. №8213) про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою його представника.

Розгляд справи було відкладено на 11 квітня 2017 року.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. №11465 від 06.04.17) в якому проти позову заперечує, просить суд відмовити в задоволенні вимог позивача.

Обставини, викладені у відзиві були досліджені судом, відзив та додані до нього документи долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні, яке розпочалося 11 квітня 2017 року було оголошено перерву до 18 квітня 2017 року та до 24 квітня 2017 року для надання позивачу часу на ознайомлення з відзивом відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Норми ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в судові засідання з'являлися повноважні представники сторін які надавали письмові пояснення та заперечення, докази на підтвердження власних правових позицій, внаслідок чого справа може бути розглянута за результатами повного та всебічного розгляду спору.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Між державним підприємством «Харківський електромеханічний завод» (Позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський електромеханічний завод» (Відповідачем) було укладено договір постачання № 133 від 27 січня 2015 року, за яким Постачальник (ДП «ХЕМЗ») бере на себе зобов'язання виготовити і поставити продукцію Покупцеві (ТОВ «ХЕМЗ»), а Покупець - прийняти продукцію і оплатити Постачальнику її вартість в строки і в порядку, передбачені договором.

Як вказує позивач, за вказаним договором у відповідача наявна заборгованість перед позивачем за вказаним договором, а саме за специфікацією №4 від 03.02.2015 - 10 800,00 грн. за специфікацією №11 від 05.06.2015 - 180856,04 та специфікацією №12 від 18.06.2015 - 19 400,00 грн., у зв"язку з чим позивачем, також, було нараховано відповідачу пеню, річні та інфляційні.

Надаючи оцінку доводам позивача та правову кваліфікацію обставинам спору, суд виходить з наступного.

Як випливає зі змісту ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у Позивачів субєктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку Відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 201.1. та п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобовязаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі ЄРПН) та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Позивачем не було надано суду доказів складання та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних електронних податкових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи, до дати відвантаження продукції підприємство відповідача зробило передплату згідно листа № 64/153 від 01.07.2015 року на суму 156 387,72 грн. в тому числі ПДВ 26 059,79 грн., платіжне доручення № 614 від 01.07.2015 року та листа № 64/170 від 15.07.2015 року на суму 198 000,00 грн. в тому числі ПДВ 33 000,00 грн., платіжне доручення № 636 від 17.07.2015 року. Податкові накладні, відповідно до п. 187.1 ст.187 Податкового кодексу України, складаються на дату події, що сталася раніше: оплати чи постачання. На 30.07.2017 року позивач не зареєстрував в ЄРПН та не надав електронні податкові накладні, складені на передплати від 01.07.2015 та 17.07.2017.

На дату реалізації відповідачем надано позивачеві гарантійний лист № 75 від 30.07.2015 року (додаток 7) в якому гарантував після відвантаження товару сплату за товар в сумі заборгованості, зменшену на суму ПДВ, на протязі 7-ми банківських днів (згідно додаткової угоди № 2 від 20.04.2015 року, термін сплати складав 30 календарних днів з дати реалізації) та звернуло увагу на зобовязання постачальника надати зареєстровані податкові накладні.

Згідно п.7.1 договору 133 від 27.01.2015 року всі спори і розбіжності, які можуть виникнути за цим договором або в зв'язку з ним, повинні вирішуватися шляхом переговорів між компетентними представниками договірних сторін.

31.07.2015року ТОВ «ХЕМЗ» направило на адресу позивача лист № 77 від 31.07.2015, з претензією щодо не реєстрації податкових накладних на загальну суму 216 815,00 грн та гарантувало оплату за продукцію в сумі, що складає суму ПДВ, протягом 5-ти банківських днів, але після отримання зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних протягом терміну реєстрації зазначеного в абз. 5 п. 198.6 Податкового кодексу України.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачу (постачальнику) було відомо, що оплата коштів відповідаче за поставлену продукцію в сумі, що складає суму ПДВ, прямо залежить від виконання ним зобовязань із закінченням процедурних відношень з постачання товарів - реєстрацією податкових накладних в ЄРПН за вказаними у листі позиціях.

В своєму листі-відповіді № 068/284 від 06.08.2015 року позивач вказав на неможливість на той час зареєструвати податкові накладні в звязку з наявністю боргу перед бюджетом та запевнив про виконання свого обовязку при наявності фінансової спроможності.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України та ст. 218 Господарського кодексу України відсутність коштів у боржника не є підставою для звільнення від виконання господарського зобовязання.

Згідно останнього акту звіряння розрахунків, наданого відповідачем до відзиву на позовну заяву, станом на 01.12.2016 року рахуються зобовязання TOB «ХЕМЗ» на загальну суму 218 941,72 грн., та зобовязання ДП «ХЕМЗ» по незареєстрованим податковим накладним в сумі 218 941,72 грн. Тобто, зобовязання взаємні та складають суму ПДВ по операціям постачання товарів/послуг за період липень-грудень 2015 року.

Жодних зауважень та пояснень до підписаних актів звіряння позивач не надав.

У відповіді на претензію ДП «ХЕМЗ» № 87/4-1 від 30.06.2016 (вих. № 42 від 21.07.2016, та під час розгляду справи, відповідач навів обєктивні причини несплати за продукцію - порушення постачальником норм податкового законодавства (не реєстрацією податкових накладних в ЄРПН), в звязку з чим не підтверджено належним чином суму ПДВ, зазначену в видаткових накладних.

Відповідно до абз. 15 п. 201.10 ПКУ відсутність факту реєстрації платником ПДВ - продавцем товарів/послуг податкових накладних в ЄРПН не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту, що у свою чергу призведе до сплати нашим підприємство до бюджету суму ПДВ, завищену на суми ПДВ з незареєстрованих податкових накладних.

для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно п. 6 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання.

Згідно до ч. 2 п. 2 ст. 538 Цивільного кодексу України сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

Відповідно до п. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до абз. 5 п. 198.6 Податкового кодексу України суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних, зареєстрованих в ЄРПН з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні в ЄРПН, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних. Протягом 365 днів з дня, яким повинні бути складені податкові накладні, (дата передплати та відвантаження продукції) податкові накладні не були зареєстровані в ЄРПН (тобто позивач не виконав свого зобовязання, установленого п.201.1, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України), тому TOB «ХЕМЗ» втратило право на податковий кредит і не зможе повернути з бюджету зайво сплачений податок.

Таким чином, несплата відповідачем за поставлений товар, в сумі, вказаній в позовній заяві позивача, була спричинена незаконними діями самого позивача, який не виконав приписи ст. 201 Податкового кодексу України та не здійснив обовязкову реєстрацію податкових накладних, що складаються на дату передплати та постачання продукції за договором № 133 від 27.01.2015, тим самим не підтвердив суму ПДВ, зазначену у видаткових накладних, що привело до втрати ТОВ «ХЕМЗ» грошових сум на які, відповідно до п. 200.1 Податкового кодексу України, зменшуються податкові зобовязання з ПДВ.

Стосовно заявленої до стягнення пені, у розмірі 0,03% суд приходить до висновку, що її нараховано у відповідності до п. 3.3 договору 133 від 27.01.2015 року та зазначає наступне.

Згідно вищеназваного пункту пеня нараховується у разі якщо Покупець не забирає товар на протязі 5 днів після надання повідомлення про готовність продукції. Доказів отримання такого повідомлення відповідачем, або його направлення позивачем, не надано, у зв'язку з чим, здійснений розрахунок пені з дня зазначеного у паспорті виробу не відповідає вимогам п.3.3. договору № 133 від 27.01.2015 року та не повинен бути підставою для стягнення вказаних в ньому сум пені.

Оскільки термін реєстрації податкових накладних відповідно до ст. 201 Податкового кодексу України на момент вчинення правопорушення постачальником складав 15 календарних днів від дати постачання/сплати, підприємство відповідача не отримувало податковий кредит в тому ж періоді, який визначений як термін оплати за договором (п.2.5 договору № 133 від 27.01.2015), тому нарахування процентів за використання грошових коштів та збитків від інфляції у звязку з затриманням оплати є безпідставним.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що позивач в установленому ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України порядку обставини, на які він посилається в позовній заяві не довів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, у зв'язку з чим, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 03.05.2017 р.

Суддя ОСОБА_1