ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2017 р.Справа № 922/1234/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Самсоновій М.М.

розглянувши справу

за позовом Приватне підприємство "Антар 2", с. Червоне
до Фермерське господарство "Ваткін", с. Черкаські Тишки
про стягнення коштів у розмірі 127 992,23 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за дов. № б/н від 03 квітня 2017 року

відповідача - не з'явився

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач, приватне підприємство "Антар 2", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, фермерського господарства "Ваткін", про стягнення 63 470,23 грн. основної заборгованості, 58 987,00 грн. інфляційних втрат, 5 535,00 грн. 3% річних. також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем свого зобов'язання за договором № 4/04 на надання послуг від 30 квітня 2014 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12 квітня 2017 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/1234/17 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 10 травня 2017 року.

Судом долучено до матеріалів справи документи, які надійшли через канцелярію суду від: позивача - супровідним листом пакет документів (вх. № 14671 від 10 травня 2017 року); відповідача - супровідним листом пакет документів (вх. № 14583 від 05 травня 2017 року).

В призначене судове засідання 10 травня 2017 року з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач свого повноважного представника в судове засідання не направив, витребувані судом документи не надав; про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення та поданими до суду документами.

Судом перевірено адресу відповідача: згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження відповідача - 62440, Харківська обл., Харківський р-н, с. Черкаські Тишки, вул. Лугова, буд. 53, саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи, а позивачем - копія позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як визначено у п. п. 3.9. та 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, розпочинаючи судовий розгляд суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Необхідно мати на увазі, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

Так, процесуальні документи у даній справі (ухвала суду про порушення провадження у справі) направлялася всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідної ухвали.

Таким чином, суд вважає, що сторони повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але відповідач не з'явився у засідання суду, водночас судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали ( пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи

Так, наявна в матеріалах справи ухвала суду про порушення провадження у справі свідчить, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 10 травня 2017 року представник позивача не виявив наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

30 квітня 2014 року між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) було укладено договір № 4/04 про надання послуг. Відповідно до п. 1.1 даного договору, виконавець зобов'язується на замовлення замовника надати послуги прикату на земельних ділянках замовника. Наданні послуги замовник зобов'язується оплатити по ціні за 1 га, згідно рахунку-фактури на оплату, за фактично виконані об'єми на підставі акту виконаних робіт. Вартість послуг складає 110,00 грн. за 1 га, в т.ч. ПДВ 18,33 грн. Підставою виконання послуг є підписаний сторонами даного договору акт виконаних робіт із зазначенням фактично опрацьованої кількості га. Розрахунок за наданні послуги проводиться шляхом передплати або на протязі семи банківських днів з дати підписання акта виконаних робіт шляхом перерахування грошових коштів на р/р, готівкою в касу підприємства (п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 договору). За невиконання або неналежне виконання зобов'язань по даному договору сторони несуть відповідальність у відповідності з діючим законодавством України та даного договору (п. 3.1 договору). Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2014 року, а по розрахункам до повного їх виконання (п. 5.1 договору).

На виконання вище вказаних умов договору між сторонами складено та підписано Акти приймання-передачі наданих робіт (послуг) № 7/05 від 30 травня 2014 року на суму 35 200,00 грн. та № 8/05 від 30 травня 2014 року на суму 28 270,23 грн.

01 грудня 2016 року позивачем направлено на адресу відповідача за вих. № 16 претензію про стягнення заборгованості за договором, відповідно до якої позивач просив перерахувати суму основного боргу у розмірі 63 470,23 грн. до 30 грудня 2016 року, однак відповідач вимоги вище вказаної претензії та умови договору № 4/04 про надання послуг не виконав, не сплатив вартість виконаних робіт, що й стало підставою для позивача звернутися з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на вимоги вищезазначених норм, з огляду на п. 2.4 договору № 4/04 про надання послуг від 30 квітня 2014 року, підписані сторонами акти приймання-передачі робіт (послуг) № 7/05 від 30 травня 2014 року на суму 35 200,00 грн., № 8/05 від 30 травня 2014 року на суму 28 270,23 грн. суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 63 470,23 грн. основної заборгованості за договором № 4/04 про надання послуг від 30 квітня 2014 року нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Твердження відповідача про те, що термін виконання зобов'язань з оплати вартості виконаних робіт не настав, ґрунтується на хибному тлумаченні норм чинного законодавства та умов спірного договору, з огляду на наступне: п. 2.4 договору № 4/04 про надання послуг від 30 квітня 2014 року сторонами чітко передбачено, що розрахунок за наданні послуги проводиться шляхом передплати або на протязі семи банківських днів з дати підписання акта виконаних послуг. Враховуючи підписання та скріплення печатками підприємств 30 травня 2014 року актів приймання-передачі робіт (послуг) строк на оплату наданих послуг спливав до 11 червня 2014 року включно.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 58 987,00 грн. та 5 535,00 грн. 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

В пунктах 3.1, 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з метою однакового та правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, Вищій господарський суд України визначив, що: інфляційні нарахування на суму бору, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційні процесів за весь час прострочення в їх сплаті; сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши зроблений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних, суд приходить до висновку, що вказаних розрахунок суперечить вимогам чинного законодавства та умовам договору з огляду на те, що позивачем не враховано саме зміст умов п. 2.4 договору № 4/04 про надання послуг від 30 квітня 2014 року, яким передбачено проведення розрахунку за надані послуги на протязі семи банківських днів (банківських, а не календарних) з моменту підписання акта виконаних послуг. З огляду на викладене позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 56 627,73 грн. інфляційних втрат та 5 394,10 грн. 3% річних є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В решті позову про стягнення з відповідача 2 359,27 грн. та 140,90 грн. 3% річних суд відмовляє, як в безпідставно заявлених, про що вказане вище в рішенні суду (внаслідок невірного визначення періоду нарахування).

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 882,38 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 179, 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 509, 525-526, 530, 625, 626, 627, 901 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 69, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з фермерського господарства "Ваткін" (62440, Харківська обл., Харківський р-н, с. Черкаські Тишки, вул. Лугова, буд. 53, в тому числі з р/р 8671 у ПАТ "Креди ОСОБА_2", МФО 300614, ) на користь приватного підприємства "Антар 2" (64132, Харківська обл., Первомайський р-н, с. Червоне, вул. Польова, буд. 1-А, р/р 99 у ХОД "ОСОБА_3 Аваль", м. Київ, МФО 380805, ) 63 470,23 грн. основної заборгованості, 5 394,10 грн. 3% річних, 56 627,73 грн. інфляційних втрат та 1 882,38 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 13.05.2017 р.

Суддя ОСОБА_4

справа № 922/1234/17