КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2017 р. Справа№ 910/22887/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Сітайло Л.Г.

Руденко М.А.

при секретарі Вінницькій О.В.

За участю представників:

від позивача: Паньшин С.С. - представник за довіреністю № 16-11-25/01 від 25.11.2016

від відповідача 1: Швед Я.О. - представник за довіреністю № 170 від 26.12.2016

від відповідача 2: Костюк О.М. - представник за довіреністю № 062/02/07-133 від 10.01.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017

у справі № 910/22887/16 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд»

до 1. Комунального підприємства «Київський метрополітен»

2. Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання ч. 1 п. 9.1 договору № 159 від 26.03.2012 недійсною

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсною частини першої п. 9.1 договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 159 від 26.03.2012, а саме текст цього договору «9.1. Цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 26.03.2012 року по 24.03.2015 року».

Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач послався на те, що вказаний пункт договору не відповідає вимогам закону, а саме вимогам частини 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», якою встановлено, що термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2017, повний текст якого складений 09.02.2017, у справі № 910/22887/16 у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що:

- органом, уповноваженим управляти майном комунальної власності територіальної громади міста Києва, прийнято рішення про надання дозволу позивачу на продовження терміну дії раніше укладеного договору оренди та лише на 2 роки 364 дні;

- в матеріалах справи наявний лист позивача № 01-02/12 від 29.02.2012, поданий до орендодавця - Головного управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому позивач, у зв'язку із закінченням терміну дії договору № 210-Упр(ДВ)-08 від 22.04.2008, предметом якого була оренда вестибюлю № 1 на станції метро «Петрівка», загальною площею 22,00 кв. м., звернувся з пакетом документів про продовження оренди на 2 роки 264 дні;

- підписуючи редакцію договору, позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п. 9.1 договору. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору оренди, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України);

- таким чином, на підставі рішення власника комунального майна та за згодою сторін договір укладено на менший строк ніж п'ять років, що не суперечить вимогам закону.

Водночас суд першої інстанції зазначив про те, що заява відповідача 1 про застосування строків позовної давності до уваги не приймається, оскільки суд на підставі досліджених доказів установив, що право позивача, захисту якого він просить, відповідачами не порушено, а отже, приймається рішення про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 у справі № 910/22887/16 скасувати повністю і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що спірне рішення прийнято в результаті порушення та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вказаної позиції позивач послався на таке:

- під час розгляду справи в судових засіданнях не досліджувались обставини щодо того, в якому порядку укладався спірний договір між сторонами, з врахуванням чи без врахування вимог, що встановлені у ч. 4 ст. 181 ГК України, на яку посилається суд в оскаржуваному рішенні;

- при розгляді справи в суді першої інстанції не досліджувались обставини щодо того, в якому порядку укладався спірний договір та чи мав реальну можливість позивач висловити будь-яким чином свою незгоду з окремими положеннями спірного договору при цьому не втративши можливість взагалі на укладення такого договору, а тому посилання суду в оскаржуваному рішенні на ч. 4 ст. 181 ГК України не можу слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог;

- на момент підписання спірного договору позивач не вважав та не міг вважати, що його права порушені тим, що у спірному договорі був пункт 9.1 в оскаржуваній редакції, оскільки існувала реальна можливість протягом наступних трьох років з моменту підписання оскаржуваного договору, приведення у відповідність до вимог чинного законодавства всіх норм спірного договору, в тому числі пункту 9.1, який має бути визнаний недійсним.

Ухвалою від 02.03.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді Разіна Т.І., Чорна Л.В. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 № 910/22887/16 прийнято до провадження.

Розпорядженням В.о. керівника апарату суду від 30.03.2017 № 09-52/249/17, у зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Яковлєва М.Л. на лікарняному, відповідно до підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/13911/16.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» у справі 910/22887/16 призначено колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Пашкіна С.А., Руденко М.А.

Ухвалою від 03.04.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Пашкіна С.А., Руденко М.А. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» прийнято до свого провадження.

Розпорядженням № 09-53/1619/17 від 21.04.2017, у зв`язку з виходом судді Пашкіної С.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустку, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/22887/16.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.04.2017 справа № 910/22887/16 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Руденко М.А., Сітайло Л.Г

Ухвалою від 25.04.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Пашкіна С.А., Руденко М.А. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» прийнято до свого провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представники відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

26.03.2012 позивач як орендар, відповідач 1 як підприємство та Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), якого в подальшому перейменовано на Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), тобто відповідач 2, як орендодавець уклали договір № 159 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (а.с. 19-21), відповідно до умов якого відповідач 2 на підставі рішення Київської міської ради «Про надання дозволів на продовження терміну дії договорів оренди, на укладання договорів суборенди, внесення змін до рішень Київської міської ради з питань оренди та внесення змін до договорів оренди» від 22.09.2011 № 66/6282 передає, а позивач приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) позивача, що знаходиться за адресою: станція метро «Петрівка» (вестибюль № 1), Б/Н, для торгівля непродовольчими товарами.

Згідно з п. 2.1 Договору, об'єктом оренди є частина переходу, визначена, відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) позивача, загальної площею 22 кв.м. та зазначена в викопіюванні з Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину Договору.

Відповідно до п. 2.4 Договору об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі відповідача 1.

26.03.2012 сторонами Договору підписано акт приймання-передачі нерухомого майна (а.с. 22), яким сторони встановили, що відповідач 2 передав, а позивач прийняв в орендне користування згідно з Договором частину переходу, що перебуває на балансі відповідача 1, загальною площею 22 кв.м., розташованих за адресою: м. Київ, станція метро «Петрівка».

Згідно з п. 9.1 Договору, цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 26.03.2012 року по 24.03.2015 року (2 роки 364 дні). У разі, якщо законом передбачене нотаріальне посвідчення і державна реєстрація, цей договір є укладеним з моменту державної реєстрації.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить визнати недійсним ч. 1 п. 9.1 Договору, а саме: «Цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 26.03.2012 року по 24.03.2015 року (2 роки 364 дні)», як такий, що не відповідає вимогам закону, а саме вимогам частини 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», якою встановлено, що термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, яка діяла на дату укладення Договору) встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно з п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно п. 2 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 затверджено Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва (вказане положення діяло на дату укладення Договору), яким визначено, що підставою для укладення договору оренди є рішення Київської міської ради про передачу об'єкта в оренду (п. 8.8).

Як слідує з матеріалів справи, до дати укладення Договору між сторонами діяв договір, предметом якого була оренда вестибюлю № 1 на станції метро «Петрівка», загальною площею 22,00 кв. м. (договір № 210-Упр(ДВ)-08 від 22.04.2008), після закінчення строку дії якого позивачем вчинялись дії щодо продовження строку дії вказаного договору, проте сторонами було не підписано додаткову угоду до вказаного договору, а укладено Договір, що не суперечить положенням чинного законодавства.

Так, рішенням Київської міської ради № 66/6282 від 22.09.2011 «Про надання дозволів на продовження терміну дії договорів оренди, на укладання договорів суборенди, внесення змін до рішень Київської міської ради з питань оренди та внесення змін до договорів оренди» (а.с. 151-155), серед іншого, позивачу надано дозвіл на продовження терміну дії договору оренди частини переходу станції метро «Петрівка» (вестибюль № 1) площею 22, 00 кв. м. строком на 2 роки 364 дні.

Отже, органом уповноваженим управляти майном комунальної власності територіальної громади міста Києва прийнято рішення про надання дозволу позивачу на продовження терміну дії раніше укладеного договору оренди та лише на 2 роки 364 дні.

Водночас з наявної у матеріалах справи копії листа позивача № 01-02/12 від 29.02.2012 на ім'я відповідача 2 (орендодавця спірного майна - примітка суду) слідує, що позивач, з посиланням на наявність позитивного рішення Київської міської ради № 66/6282 від 22.09.2011, у зв'язку із закінченням терміну дії договору № 210-Упр(ДВ)-08 від 22.04.2008, предметом якого була оренда вестибюлю № 1 на станції метро «Петрівка», загальною площею 22,00 кв. м., просить розглянути питання про продовження дії вказаного договору оренди саме на строк 2 роки 364 дні.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що, підписуючи Договір, позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п. 9.1 договору.

При цьому, колегія суддів погоджується з посиланнями суду першої інстанції на те, що позивач під час укладення Договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору оренди, скласти протокол розбіжностей в порядку, встановленому ч. 4 ст. 181 ГК України, а також не звернувся до суду у встановленому чинним законодавством порядку з вимогою щодо визнання незаконним рішення Київської міської ради № 66/6282 від 22.09.2011, яким термін дії договору оренди комунального мана встановлено меншим, ніж п'ять років.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на підставі рішення власника комунального майна та за згодою сторін Договір укладено на менший строк, ніж п'ять років, що не суперечить вимогам закону.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на те, що при розгляді справи в суді першої інстанції не досліджувались обставини щодо того, в якому порядку укладався спірний договір та чи мав реальну можливість позивач висловити будь-яким чином свою незгоду з окремими положеннями спірного договору при цьому не втративши можливість взагалі на укладення такого договору, оскільки доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем суду надано не було.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання частини першої п. 9.1 Договору недійсною з підстав, зазначених ним у позовній заяві.

Щодо посилань відповідача 1 на пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду з вимогами про визнання Договору недійсним слід зазначити таке

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на вказане та враховуючи те, що у спірному випадку наявності визначених цивільним законодавством підстав для визнання ч. 1 п. 9.1 Договору недійсною з підстав, зазначених у позовних заявах, встановлено не було, тобто фактично не встановлено порушень прав та інтересів позивача, строки позовної давності в цьому випадку не застосовуються.

Водночас колегія суддів вважає таким, що не відповідають дійсним обставинам справи твердження позивача про те, що на момент підписання Договору позивач не вважав та не міг вважати, що його права порушені тим, що у спірному договорі був пункт 9.1 в оскаржуваній редакції, оскільки існувала реальна можливість протягом наступних трьох років з моменту підписання Договору приведення у відповідність до вимог чинного законодавства всіх норм Договору в тому числі пункту 9.1, який має бути визнаний недійсним, та зауважує на такому.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Ймовірне порушення сторонами вимог законодавства при укладення Договору було допущено саме в момент укладення спірного Договору, і саме в цей момент позивач повинен був знати про те, що Договір не відповідає положенням чинного законодавства, а відтак для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладення договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Вказані висновки викладені зокрема й в постановах Верховного суду України № 6-75цс15 від 03.02.2016, № 3-59гс14 від 19.08.2014.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 у справі № 910/22887/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 у справі № 910/22887/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 у справі № 910/22887/16 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/22887/16.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.Г. Сітайло

М.А. Руденко