РІШЕННЯ

14 квітня 2017 рокуСправа № 921/123/17-г/14
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В. розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Гілея" ЛТД вул. Руська, буд.10, м. Тернопіль, 46001

до відповідача 1 Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області вул. Острозького, 14, м. Тернопіль, 46001

відповідача 2 Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області ОСОБА_1Шевченка, 39, м. Тернопіль, 46000

про: стягнення в рахунок відшкодування шкоди (збитків), які завдані незаконними діями, бездіяльністю органу державної влади.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився.

відповідача 1: ОСОБА_2, довіреність № 30/3/10 від 05.01.17 р.

відповідача 2: ОСОБА_3, довіреність № 33 від 03.01.17 р.

Суть справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Гілея" ЛТД звернулось до Господарського суду Тернопільської області із позовом до відповідача 1-Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, відповідача 2 - Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про відшкодування шкоди (збитків), які завдані незаконними діями, бездіяльністю органу державної влади.

Ухвалою суду від 09.02.2017 р. порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду в частині відшкодування шкоди.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, які підтримані у судовому засіданні його повноважними представниками, позивач посилається на протиправну бездіяльність відповідача 1 із примусового виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.02.2010 по справі №6/102-1904 чим господарському товариству завдано збитки в розмірі 130 054 грн., які підлягають відшкодуванню заявнику із Державного бюджету України на підставі ст.ст.1173,1174 ЦК України.

Відповідач 1 проти позовних вимог заперечив у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. При цьому, орган державної влади вказує на відсутність усіх обов'язкових елементів складу правопорушення, зокрема, причинно-наслідкового зв'язку між протиправним діянням та понесеними витратами (шкодою), що у свою чергу виключає цивільно-правову відповідальність.

Відповідач 2 заперечує позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву №12-12/56-760 від 21.02.2017 р.

22.02.2017 р. до початку розгляду спору по суті від Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача.

Вказуючи на те, що списання коштів із Державного бюджету України здійснюється виключно Державною казначейською службою України, саме остання, на думку заявника, має бути відповідачем у даному спорі.

Розглянувши дане клопотання суд прийшов до висновку, що останнє не підлягає до задоволення. При цьому, судом враховані усні заперечення представників позивача з даного приводу та правові позиції, які містяться у п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", де зазначено, що у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України.

Таким чином, враховуючи, що відповідач 2 є територіальним органом Державної казначейської служби України, який здійснює функції по фінансовому обслуговуванню ДВС то він є належним відповідачем у даній справі.

Учасникам судового процесу належні їм права та обов'язки, передбачені ст.ст.20,22,81-1 ГПК України, роз'яснено.

У відповідності до вимог ст.81-1 ГПК України, здійснюється технічна фіксація судового процесу.

Розгляд справи відкладався та оголошувалась перерва у судових засіданнях з підстав, викладених у відповідній ухвалі та протоколах судових засідань.

Строк вирішення спору судом продовжувався згідно ст.69 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи та заперечення учасників спору, судом встановлено наступне.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 22.01.2010 р., яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.09.2010 р., у справі №6/102-1904 позовні вимоги задоволено частково та зобов'язано ТОВ "Форо" за власний кошт та власними силами до 01.07.2010 року усунути недоліки у виконаній на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гілея" ЛТД роботі за укладеним між ними договором №15/10 від 07.10.2008 року.

У відповідності до ст.116 ГПК України, 08.11.10 р. на виконання даних судових актів, що набрали законної сили, судом першої інстанції видано відповідний наказ.

Постановою Першого відділу ДВС ТМУЮ (правонаступником якого є відповідач 1 по справі) 29.12.10 р. відкрито виконавче провадження №23529247 по виконанню цього судового наказу. Термін для добровільного виконання постанови встановлено до 05.01.2011.

28 вересня 2012 року ТзОВ "Форо" звернулось в Господарський суд Тернопільської області зі скаргою на дії Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції, в якій просило зобов'язати виконавчу службу закрити виконавче провадження №23529247 та визнати незаконною і скасувати постанову старшого державного виконавця Когут О.Г. від 20.07.2012 року про накладення на ТзОВ "Форо" штрафу у розмірі 850,00 грн.

Ухвалою суду від 19.12.2013 р., за скаргою боржника, зобов'язано Перший відділ Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції закінчити виконавче провадження по виконанню рішення господарського суду Тернопільської області від 22.01.2010 року у справі №6/102-1904 в частині зобовязання ТзОВ "Форо" за власний кошт та власними силами до 01.07.2010 р. усунути недоліки у виконаній на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гілея" ЛТД роботі за укладеним між ними договором №15/10 від 07.10.2008р.; визнано незаконною та скасовано постанову Першого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції від 20.07.2012 року про накладення на ТОВ "Форо" штрафу у розмірі 850 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, в ході виконання судового рішення, 01 листопада 2013 року між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 (Виконавець), Першим відділом державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Гілея" ЛТД (Платник) укладено договір №5, згідно п. 1.1 якого Виконавець надає послуги (виконує роботи) Замовнику для виконання наказу господарського суду Тернопільської області №6/102-1904 від 08.11.2010, яким зобовязано Товариство з обмеженою відповідальністю "Форо" за власний кошт та власними силами усунути недоліки у виконаній на користь ТОВ фірма "Гілея" ЛТД роботі за укладеним між ними договором №15/10 від 07.10.2008, а саме: здійснює ремонтно-будівельні роботи по зміцненню існуючої стяжки даху, облаштуванню гідроізоляційного шару під покриття в житловому будинку №2в по вул. Максима Кривоноса у м. Тернополі, відповідно до вимог технології та Державних будівельних норм, що ставляться до даного виду робіт.

Згідно п.1.2. зазначеного договору вартість послуг (робіт) визначається згідно розцінок Виконавця, що склалися на момент замовлення послуг (робіт) та становить 130 054 грн.

Виконання позивачем даного договору підтверджується поданими до матеріалів справи рахунком-фактурою №ПП-000277 від 22.10.2013 на суму 130054 грн., платіжними дорученнями №3 від 25.12.2013 на суму 110000 грн. та №4 від 27.12.2013 на суму 20054 грн., а також Актом приймання виконаних робіт від 17.12.2013, який підписаний та скріплений печатками лише зі сторони Виконавця та Платника. Однак, зазначений Акт орган ДВС не підписав.

Таким чином, як стверджує позивач у позовній заяві, укладений в процесі виконавчого провадження договір №5 від 01.11.2013 виконано лише платником та виконавцем робіт.

А тому, 20.12.2013 ТзОВ фірма "Гілея" ЛТД звернулось до Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції із заявою №22 з проханням підписати Акт виконаних робіт від 17.12.2013 як замовнику виконаних робіт згідно договору №5 від 01.11.2013.

Однак, орган ДВС без зазначення причин не підписав Акт приймання виконаних робіт від 17.12.2013.

31.07.2014 державним виконавцем Першого відділу ДВС Тернопільського МУЮ ОСОБА_5 винесено постанову ВП №39963289 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Тернопільської області №6/102-1904 від 08.11.2010.

20.01.2017 р. позивач повторно звернувся до відповідача 1 із заявою №2 з проханням підписати відповідний Акт.

У листі-відповіді №1587/-02 від 31.01.2017 р. орган ДВС повідомив про неможливість підписання акту прийняття виконаних робіт від 17.12.2013 р., оскільки:

- згідно п.1 ч.2 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим законом;

- ст. 63 зазначеного Закону врегульовано порядок виконання рішень, за яким боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення;

- законом не передбачено можливості замовлення та прийняття будь-яких робіт між відділом та третьою стороною (що не є стороною виконавчого провадження);

- Положенням про Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області не передбачено повноважень відділу щодо замовлення та прийняття будь-яких робіт, в межах виконавчого провадження.

А тому, як зазначає позивач, у нього виникло право на відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди, шляхом подачі позову до суду. При цьому, сума відшкодування шкоди становить 130054 грн. (розмір виконаних робіт за договором №5 від 01.11.2013 р.).

Оцінивши зібрані по справі докази та надані представниками сторін пояснення, суд прийшов до висновку, що у позові слід відмовити, з наступних міркувань.

Нормативно правова база для застосування інституту відшкодування завданої державою шкоди законодавцем визначена як у Основному Законі України так і в ряді спеціальних законодавчих актів.

Так, згідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Згідно ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені у ст. 1166 Цивільного кодексу України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У відповідності до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення всіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи. (Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Вищого господарського суду України від 04.06.2014 року по справі № 914/4280/13).

Відтак, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Як визначається в п. 9 Роз'яснення Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" № 02-5/2015 від 01.04.1994 р., з наступними змінами і доповненнями, у вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання.

Обов'язок довести дані обставини законодавець покладає на позивача.

Так, у частині 2 пункту 9 зазначеного вище Роз'яснення ВГСУ вказав, що у розгляді позовів про відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій державних виконавців при виконанні судового рішення, слід враховувати, що згідно зі статтею 85 Закону України "Про виконавче провадження" на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або відмову від вчинення ними дій може бути подано скаргу до начальника відповідного органу державної виконавчої служби або до відповідного суду. Отже, факт неправомірності дій державного виконавця або інших посадових осіб державної виконавчої служби на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування.

За правовими позиціями, що викладені у постанові Верховного Суду України від 25.10.2005 у справі №32/421, неправомірність дій (бездіяльності) органу державної влади має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В той же час, ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 29.03.2017 р. у справі №6/102-1904 відмовлено у відновленні строку подання скарги, а скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Гілея" ЛТД № б/н від 23.02.2017 р. щодо визнання незаконними (протиправними) дії Першого відділу ДВС Тернопільського МУЮ (правонаступником якого є Тернопільський міський відділ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області), щодо відмови підписати акти приймання виконаних робіт по укладеному договору №5 від 01.11.2013 у виконавчому провадженні ВП №23529247 на виконання наказу господарського суду Тернопільської області від 08.11.2010 про примусове виконання рішення господарського суду Тернопільської області від 22.01.2010 у справі №6/102-1904 - залишено без розгляду.

У вказаній ухвалі судом зазначено, зокрема, що стягувачем оскаржуються дії, не вчинені на його думку органом ДВС у виконавчому провадженні, яке на момент подачі скарги вже завершене і знищене за терміном зберігання.

Таким чином, факт неправомірних дій відповідача 1 не встановлений. У даному випадку ухвала Господарського суду Тернопільської області від 29.03.2017 року у справі №6/102-1904 не може бути таким доказом, оскільки нею скаргу залишено без розгляду, а не розглянуто по суті.

Існування інших судових рішень, постановлених за зверненнями позивача (стягувача) щодо неправомірності дій (бездіяльності) органу державної влади у спірних правовідносинах судом не встановлено, а позивачем не доведено.

За вказівками процесуального законодавства, що викладені у ст.ст. 33-34 ГПК України, саме на учасників судового процесу покладено обов'язок довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

В свою чергу, наявні у матеріалах справи докази не підтверджують існування всіх необхідних складових елементів складу правопорушення в сукупності, для застосування до відповідача 1 цивільної відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, а отже у суду відсутні достатні правові підстави для задоволення позову.

У відповідності до вимог ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 32-34, 43, 44, 49, 82-85, 115 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено 25.04.17 р.

Суддя О.В. Руденко