ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року Справа № 918/908/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О. ? головуючого (доповідач),
Грека Б.М.,
Могил С.К.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Заступника прокурора Рівненської області
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 30.11.2016
у справі№ 918/908/16 Господарського суду Рівненської області
за позовомКерівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Кузнецовської міської ради
До 1) Управління освіти виконавчого комітету Кузнецовської міської ради, 2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
Про за участю прокурора: від позивача: від відповідача 1: від відповідача 2:визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути приміщення, ОСОБА_5, не з'явились, не з'явились, ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Сарненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Кузнецовської міської ради звернувсь до Господарського суду Рівненської області із позовом до Управління освіти виконавчого комітету Кузнецовської міської ради (надалі Управління), Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди частини приміщення № 25/13 від 10.07.2013, укладеного між Управлінням освіти виконавчого комітету Кузнецовської міської ради (м-н Вараш, 41, м. Вараш, 34400, ) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ЄДРПОУ НОМЕР_1), про передачу у строкове платне користування окремо розташовану господарську будівлю (В-1), яка входить в об'єкт нежитлової будівлі Кузнецовської ЗОШ № 2 загальною площею 43,3 м. кв. для розміщення стоматологічного кабінету; зобов'язання повернути приміщення Кузнецовської загальноосвітньої школи № 2 загальною площею 43,3 м. кв. балансова вартість якого складає 68600,00 грн., розміщеного за адресою: АДРЕСА_2, Управлінню освіти виконавчого комітету Кузнецовської міської ради шляхом його звільнення.

Недійсність договору оренди частини приміщення № 25/13 від 10.07.2013, укладеного між Управлінням освіти виконавчого комітету Кузнецовської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, прокурор обґрунтовує тим, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, яке діяло на момент укладення, зокрема, Закону України "Про освіту", відповідно до ч. 5 ст. 63 якого об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 18.10.2016 у справі № 918/908/16 (суддя Марач В.В.) відмовлено в задоволенні позовних вимог Керівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Кузнецовської міської ради до Управління освіти виконавчого комітету Кузнецовської міської ради, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути приміщення.

Рішення мотивоване тим, що ФОП ОСОБА_4 не використовує орендоване нею нежитлове приміщення в розрізі завдань, які ставляться перед законодавством про освіту в цілому та Законом України "Про освіту", зокрема, не надає освітніх послуг, пов'язаних з навчально-виховним процесом в орендованому приміщенні, а здійснює господарську діяльність з медичної практики, що визначено п. 1.3. договору № 25/13 від 10.07.2013; вказаний договір укладено всупереч вимог ст. ст. 19, 53 Конституції України, ст. 63 Закону України "Про освіту", ст. 44 Закону України "Про загальну середню освіту", пункту 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01., ст. 32, п. п. 20, 27 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"; за відсутності наведених позивачем поважних причин пропущення строків позовної давності, місцевим господарським судом застосовано позовну давність під час вирішення даного спору, і, відповідно, відмовлено в позові.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 30.11.2016 у справі № 918/908/16 (у складі колегії суддів: Саврій В.А. ? головуючого, Тимошенко О.М., Дужич С.П.) рішення Господарського суду Рівненської області від 18.10.2016 у справі № 918/908/16 Господарського суду Рівненської області залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 30.11.2016 у справі № 918/908/16, Заступник прокурора Рівненської області звернувсь до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 18.10.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 30.11.2016 у справі № 918/908/16, і прийняти нове рішення про задоволення позову керівника Сарненської місцевої прокуратури.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши прокурора та відповідача 2, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Управлінням освіти виконавчого комітету Кузнецовської міської ради, як орендодавцем, 10.07.2013 укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кузнецовськ Рівненської області за № 25/13, з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, як орендарем, яким передбачено передачу у строкове платне користування окремо розташованої господарської будівлі (В-1), яка входить в об'єкт нежитлової будівлі АДРЕСА_2 загальною площею 43,3 м.кв. для розміщення стоматологічного кабінету.

На виконання умов договору сторонами 10.07.2013 складено акт прийому-передачі майна, а саме: господарської будівлі (В-1) Кузнецовської ЗОШ № 2, скріплено підписами сторін, який підтверджує фактичну передачу зазначеного приміщення у строкове платне користування орендарю.

З договору про внесення змін та доповнень № 1 від 23.09.2014 вбачається, що пункт 1.3. діючого договору оренди № 25/13 викладено в наступній редакції: "Орендар використовує орендовану площу для розміщення суб'єкта господарювання, що діє на основі приватної власності і провадить господарську діяльність з медичної практики - розміщення стоматологічного кабінету (з проведенням безкоштовних лекцій на тему профілактики захворювань ротової порожнини для учнів ЗОШ № 2)".

Договір укладено строком до 09.07.2018, тобто по теперішній час.

Пункт 1.1. договору передбачає, що орендодавець передав, а орендар має прийняти в строкове платне користування окремо розташовану господарську будівлю (В-1), яка входить в об'єкт нежитлової будівлі Кузнецовської ЗОШ № 2 та перебуває на балансі Управління освіти виконавчого комітету Кузнецовської міської ради, вартість якого визначена шляхом незалежної оцінки і становить - 68600,00 гривень.

Спірне приміщення є майном навчального закладу, тобто є об'єктом освіти, та перебуває у власності територіальної громади міста Кузнецовськ Рівненської області.

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_2, окремо розташована господарська будівля (В-1), яка входить в об'єкт нежитлової будівлі АДРЕСА_2), перебуває у комунальній власності, зокрема, у власності територіальної громади міста Кузнецовськ.

Вказане підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 від 28.12.2006, відповідно до якого окремо розташована господарська будівля школи за адресою: АДРЕСА_2, на підставі рішення виконавчого комітету Кузнецовської міської ради № 641 від 28.12.2006 перебуває у власності територіальної громади міста Кузнецовськ і знаходиться в управлінні Управління освіти виконавчого комітету Кузнецовської міської ради, на правах оперативного управління.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно ст. 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Відповідно до ст. 53 Конституції України держава забезпечує розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної освіти.

Статтею 19 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що держава гарантує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

Відповідно до ст. ст. 2, 5, 6 Закону України "Про освіту" завданням законодавства України про освіту є регулювання суспільних відносин у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загальнокультурної підготовки громадян України. Україна визнає освіту пріоритетною сферою соціально - економічного, духовного і культурного розвитку суспільства. Державна політика в галузі освіти визначається Верховною Радою України відповідно до Конституції України і здійснюється органами державної виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Державний контроль за діяльністю навчальних закладів незалежно від форм власності здійснюється з метою забезпечення реалізації єдиної державної політики в галузі освіти. Державний контроль проводиться центральними і місцевими органами управління освітою. Одними з основних принципів освіти є доступність для кожного громадянина усіх форм і типів освітніх послуг, що надаються державою, рівність умов кожної людини для повної реалізації її здібностей, таланту, всебічного розвитку, тощо.

Статтею 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Відповідно до ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Частиною 2 статті 44 Закону України "Про загальну середню освіту" передбачено, що вимоги до матеріально-технічної бази загальноосвітніх навчальних закладів визначаються відповідними будівельними і санітарно-гігієнічними нормами і правилами.

Відповідно до п. 3.19. Державних санітарних правил і норм влаштування утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01 здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється. Ці норми затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 та розповсюджуються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-III ступенів, спеціалізовані школи І, II, III ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості.

Частина 5 статті 63 Закону України "Про освіту" є нормою імперативного характеру, якою прямо заборонено використання об'єктів освіти і науки не за призначенням.

Судами встановлено, що ФОП ОСОБА_4 в орендованому нежитловому приміщенні здійснює господарську діяльність з медичної практики, а не використовує орендоване нею приміщення в розрізі завдань, які ставляться перед законодавством про освіту в цілому та Законом України "Про освіту", зокрема, не надає освітніх послуг, пов'язаних з навчально-виховним процесом в орендованому приміщенні.

Правову позицію щодо використання об'єктів освіти, навчальних закладів викладено у наступних постановах Вищого господарського суду України: від 26.04.2016 у справі № 922/2687/15; від 23.03.2016 у справі № 922/5128/15, від 20.04.2016 у справі № 922/1805/15, від 21.03.2016 у справі № 922/5066/15, від 15.03.2016 у справі № 913/483/15, від 24.11.2015 у справі № 907/323/15, від 04.09.2014 у справі № 910/4113/14, від 08.10.2014 у справі № 906/213/14, від 15.10.2014 у справі № 910/17883/13, від 06.08.2014 у справі № 906/79/14, від 12.05.2014 у справі № 910/4113/14, від 15.07.2014 у справі № 910/9921/14, від 14.11.2012 у справі № 8/5025/2227/11.

Судами встановлено, що відповідно до висновків суду касаційної інстанції у наведених постановах, об'єкти освіти, навчальні заклади, засновані на комунальній власності, не підлягають приватизації і використанню не за призначенням.

Суди дійшли до правильного висновку, що вказаний договір укладено всупереч вимог ст. ст. 19, 53 Конституції України, ст. 63 Закону України "Про освіту", ст. 44 Закону України "Про загальну середню освіту", пункту 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01., ст. 32, п. п. 20, 27 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Судами встановлено, що до винесення місцевим господарським судом рішення у справі Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 через поштове відділення зв'язку 04.10.2016 подано заяву про застосування позовної давності під час вирішення спору.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦКУ).

Статтею 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судами встановлено, що договір оренди № 25/13 між Управлінням освіти виконавчого комітету Кузнецовської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 укладено 10.07.2013, а із зазначеним позовом Керівник Сарненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Кузнецовської міської ради звернувсь до Господарського суду Рівненської області 13.08.2016, що підтверджується штемпелем відділення зв'язку на поштовому конверті, тобто понад три роки з моменту укладення договору.

Господарським судом Рівненської області зазначено, що про укладення договору оренди № 25/13 від 10.07.2013 між Управлінням освіти виконавчого комітету Кузнецовської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було відомо і позивачу - Кузнецовській міській раді, так як договір погоджено Виконавчим комітетом Кузнецовської міської ради, про що зазначено в договорі, рішення про передачу приміщення ЗОШ № 2 в м. Кузнецовськ ОСОБА_4 прийнято 19.03.2013 комісією з проведення конкурсу на право оренди комунального майна, яке затверджено Т.в.о. міського голови 25.03.2013.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір, посилаючись на зазначену норму ЦК України).

Місцевим господарським судом встановлено, що право та охоронюваний законом інтерес держави в особі Кузнецовської міської ради порушені, проте позовна давність спливла.

Враховуючи зазначене, за відсутності наведених позивачем поважних причин пропущення строків позовної давності, Господарським судом Рівненської області правомірно застосовано позовну давність під час вирішення даного спору, і, відповідно, відмовлено у позові.

Колегія суддів Вищого господарського суду України не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що до позовної вимоги про визнання договору оренди недійсним та зобов'язання повернути майно не застосовується позовна давність, посилаючись на ст. 268 ЦК України, оскільки вказаною статтею передбачено вимоги, на які позовна давність не поширюється, серед яких не зазначено вказані позовні вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Відповідно до ч. 2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Таким чином постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 30.11.2016 у справі № 918/908/16 Господарського суду Рівненської області підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 30.11.2016 у справі № 918/908/16 Господарського суду Рівненської області залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 30.11.2016 у справі № 918/908/16 Господарського суду Рівненської області залишити без змін.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж.О.
Судді:Грек Б.М.
Могил С.К.