ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2017 р.Справа № 922/439/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "НП-Трейдінг", м. Чугуїв
до Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва НААНУ, с. Гонтарівка
про стягнення грошових коштів в розмірі 638341,00 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_1, дов. № б/н від 30.12.2015р.;

Представник відповідача - ОСОБА_2, дов. № б/н від 14.02.2017р.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "НП-Трейдінг" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (відповідач) про стягнення з відповідача, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, прийнятою ухвалою суду від 20.02.2017р., суми боргу за поставлений товар по договору поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014 р. - 449680,05 грн., штраф за прострочення оплати понад 60 календарних днів по п. 7.2 абз.5 договору - 134904,01 грн., 5% річних по п. 7.3 договору за 61 день прострочення - 3757,60 грн., підставою нарахування якої є порушення відповідачем договірних зобов'язань за договором поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014р.

Ухвалою суду від 06.02.2017 р. (суддя Доленчук Д.О.) прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 20.02.2017 р. о 11:00.

Ухвалою господарського суду від 20.02.2017р. (суддя Доленчук Д.О.) розгляд справи відкладався на 14.03.2017р. об 11:20 год.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду від 13.03.2017р., враховуючи відставку судді Доленчука Д.О., призначено повторний автоматичний розподіл справи № 922/439/17.

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями, справу призначено для подальшого розгляду справу судді Аюповій Р.М.

14.03.2017р. відповідач надав відзив на позов (вх. № 8680), в якому проти позову заперечує та зазначає, що в спірному договорі під підписом директора відповідача - ОСОБА_3 стоїть підпис невідомої особи, який не відповідає дійсному підпису на той час директора господарства. У зв'язку з викладеним відповідач вважає недоведеним укладення спірного договору відповідачем. Крім того, відповідач зауважив, що спірний договір не узгоджує кількість продукції, що бути поставлена за ним, специфікації не укладалися, не містить порядку за яким сторони мають погоджувати окремо строки кожної поставки понад однин рік, відтак, зазначені умови, які є обов'язковими, визначені у договорі лише формально, тому, за правилом ч. 3 ст. 267 ГК України, спірний договір не міг діяти більше року, тобто він закінчив свою дію 02 червня 2015 року. Відповідач також зазначив, що недопустиме застосування факсиміле для підписання довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей. Попри це, з довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, які містяться в матеріалах справи вбачається, що підпис керівника "Гонтарівка" IT НААН" здійснено за допомогою факсиміле та без зазначення прізвища.

14.03.2017р. відповідач надав клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи (вх. № 8681), в якій просив суд призначити почеркознавчу експертизу та доручити її проведення Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_4 На вирішення судових експертів поставити наступні питання:

- Чи виконано підпис від імені директора ДП "ДГ "Гонтарівка" ІТ НААН" ОСОБА_5 у договорі поставки № 02-06/14-1 від 02 червня 2014 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?;

- Чи виконано підпис керівника підприємства ОСОБА_6 у довіреностях №358 від 29 серпня 2016 року, № 346 від 22 се року, № 248 від 08 липня 2016 року, № 268 від 18 липня 2016 року, №373 від 05 вересня 2016 року; № 368 від 01 вересня 2016 року власноруч чи з застосуванням факсимільного підпису?

У судових засіданнях 14.03.2017р., 28.03.2017р. оголошувалась перерва.

Ухвалою господарського суду від 11.04.2017р., за клопотанням відповідача, розгляд справи відкладався на 24.04.2017р. об 11:15 год.

У судовому засіданні 11.04.2017р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. До матеріалів справи долучаються надані позивачем додаткові докази по справі (вх. № 13695), які судом досліджені.

Представник відповідача в судовому засідання 24.04.2017р. підтримав свої відзив та клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Крім того, відповідачем були надані пояснення ОСОБА_3 (вх.№ 13696), в яких останній зазначив, що спірний договір не підписував. Вказані пояснення досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Суд, дослідивши клопотання відповідача про призначення експертизи, зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК України, експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" №4 від 23.03.2012р. господарським судам було роз'яснено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідач, в обґрунтування необхідності призначення почеркознавчої експертизи, зазначає, що в спірному договорі під підписом директора відповідача - ОСОБА_3 стоїть підпис невідомої особи, що ставить під сумнів факт укладення спірного договору.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що з моменту укладення спірного договору (з липня 2014 року) до теперішнього часу сторони здійснили господарські операції поставки (купівлі-продажу) більше ніж на три мільйони гривень.

В абз. 6 п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

В п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Всі вищезазначені дії, які свідчать про схвалення правочину, були здійснені відповідачем, а саме: був прийнятий товар вказаний в договорі, підписані товаророзпорядчі документи в яких вказані номер та дата договору, здійснювались платежі з посиланням на номер та дату договору.

За таких обставин, навіть у разі якщо ОСОБА_3 дійсно не підписував спірний договір, подальше його схвалення відповідачем свідчить про укладення і дійсність договору поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014 р. та необхідність дотримання відповідачем вимог цього договору.

Крім того, відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Докази визнання спірного договору в судовому порядку недійсним відсутні, що свідчить про його правомірність.

Вищезазначене також стосується довіреностей №358 від 29 серпня 2016 року, № 346 від 22 се року, № 248 від 08 липня 2016 року, № 268 від 18 липня 2016 року, №373 від 05 вересня 2016 року; № 368 від 01 вересня 2016 року, дійсність яких ніхто не ставив під сумнів в судовому порядку.

Суд наголошує на тому, що невиправдане призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Зокрема, у рішенні по справі "Дульський проти України" Європейський суд з прав людини наголошував, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід'ємну частину судової процедури. Більше того, Суд вирішує питання щодо отримання додаткових доказів та встановлює строк для їх отримання. Відповідно сам факт, що провадження було зупинено, не виключає періоди, які розглядаються, із загальної тривалості провадження, розумність якої розглядатиме Суд (п. 71 рішення).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для призначення по даній справі судової почеркознавчої експертизи, у зв'язку з чим клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи з підлягає відхиленню.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами, визнаними судом достатніми.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, 02 червня 2014 р. між Приватним підприємством "НП-Трейдінг" (позивач, постачальник) та Державним підприємством "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук" (відповідач, покупець) був укладений договір поставки № 02-06/14-1 (далі - договір), відповідно до умов якого, постачальник зобов'язався передати у власність покупця паливно-мастильні матеріали (надалі - товар), а покупець зобов'язався прийняти та своєчасно оплатити цей товар.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2014 року. У разі відсутності письмової заяви жодної зі сторін про припинення дії цього договору, поданої до моменту припинення дії договору, останній вважається продовженим на один календарний рік. Кількість разів продовження дії цього договору є необмеженою (п. 9.1 договору).

Ціна, асортимент, кількість (об'єм) та порядок поставки кожної партії товару погоджується сторонами та відображається у рахунку фактурі, видаткових накладних (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 1.3 договору, доказом факту поставки товару є оформлені належним чином видаткові документи (товарно-транспортні накладні та/або видаткові накладні, та/або додаткові угоди до договору, довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей, та/або акти приймання-передачі товару).

На виконання умов договору, протягом періоду з 25.06.2016р. по 05.09.2016р. позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 2068942,19 грн., що підтверджується відповідними видатковими накладними, які були підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств, товарно-транспортними та податковими накладними, які містяться в матеріалах справи.

Повноваження представника відповідача на отримання вищезазначеного товару підтверджується відповідними довіреностями, які були підписані уповноваженим представниками відповідача сторін та скріплені печатками останнього.

Пунктом 4.1 договору передбачено обов'язок покупця здійснювати оплату вартості кожної партії товару на поточний рахунок постачальника у день поставки.

Проте, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару не виконав в повному обсязі, внаслідок чого заборгованість відповідача склала 449680,05 грн.

15.12.2016р. позивач на адресу відповідача направив претензію з вимогою сплатити заборгованість за спірним договором поставки в сумі 449680,05 грн. та акт звірки взаєморозрахунків для підписання. Втім, відповідач на претензію не відповів, акт не підписав та заборгованість перед позивачем не погасив.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, у зв'язку з чим останній звернувся з даним позовом до господарського суду Харківської області.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Як вже було зазначено, спірний договір був схвалений та виконувався відповідачем майже протягом трьох років, отже посилання останнього на неукладення або недійсність цього договору є помилковими.

Докази визнання спірного договору в судовому порядку недійсним також відсутні, що свідчить про його правомірність.

Вищезазначене також стосується довіреностей №358 від 29 серпня 2016 року, № 346 від 22 се року, № 248 від 08 липня 2016 року, № 268 від 18 липня 2016 року, №373 від 05 вересня 2016 року; № 368 від 01 вересня 2016 року, дійсність яких ніхто не ставив під сумнів в судовому порядку.

Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, відповідно до наданих до матеріалів справи видаткових накладних, відповідач (покупець) отримав від позивача товар на загальну суму 2068942,19 грн. Проте, всупереч вимогам договору поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014 р., свої зобов'язання щодо своєчасної оплати за отриманий товар виконав не в повному обсязі та не надав доказів на підтвердження оплати суми боргу в розмірі 449680,05 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобовязання з оплати товару по договору поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014 р., внаслідок чого заборгованість відповідача склала 449680,05 грн.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Посилання відповідача на ч. 3 ст. 267 ГК України суд вважає недоречними, оскільки у вказаній нормі йдеться про випадок, коли в довгостроковому договорі кількість поставки визначено лише на рік або менший строк. Втім, в спірному договорі кількість поставки не визначено, а відображається у рахунках фактурах та видаткових накладних (п. 1.2 договору). В той же час, пункт 9.1 договору містить чіткі умови продовження цього договору на один календарний рік, при цьому кількість разів продовження дії цього договору є необмеженою.

Оскільки відповідачем не доведено існування письмової заяви жодної зі сторін про припинення дії спірного договору, суд приходить до висновку, що дія договору поставки № 02-06/14-01 від 02.06.2014 р. була продовжена, зокрема, на 2016 рік.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суму боргу за спірним договором поставки в сумі 449680,05 грн., суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 449680,05 грн. заборгованості по договору поставки належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 548 ЦК України виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Законом щодо окремих видів зобовязань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у випадку прострочення оплати поставленого товару понад шістдесят календарних днів - покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 30% від вартості неоплаченого товару.

Пунктом 7.3 договору встановлено, що у випадку прострочення виконання зобов'язань з оплати товару, якщо відстрочка не передбачена відповідною додатковою угодою, покупець зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 2 (два) проценти від суми боргу за кожний день прострочення платежу, що є обрахованими за кожен день прострочення процентами річних, які збільшені, порівняно з розміром, встановленим у ст. 625 Цивільного кодексу України, на підставі частини 2 цієї статті.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що умовами договору сторони встановили застосування штрафних санкцій за порушення умов договору, а факт прострочення відповідачем строку здійснення оплати за отриману продукцію підтверджується наявними матеріалами справи, суд зазначає про наявність правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача штрафу в сумі 134904,01 грн. та 5% річних в сумі 3757,60 грн. (Зазначені нарахування перевірені судом).

Підсумовуючи викладене, позов Приватного підприємства "НП-Трейдінг" підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 22, 32, 33, 43, 49, 69, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (62570, Харківська область, Вовчанський район, с. Гонтарівка, вул. Дмитрівська, буд. 102, ) на користь Приватного підприємства "НП-Трейдінг" (63503, Харківська область, м. Чугуїв, вул. Жадановського, буд. 7, ) суму основної заборгованості в розмірі 449680,05 грн., штраф в сумі 134904,01 грн., 5% річних в сумі 3757,60 грн. та судові витрати в розмірі 9575,12 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03.05.2017 р.

Суддя ОСОБА_7

справа № 922/439/17