ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року Справа № 904/166/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоГубенко Н.М.
суддівБарицької Т.Л. Іванової Л.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко"
на ухвалу відДніпропетровського апеляційного господарського суду 16.03.2017
у справі Господарського суду№ 904/166/14 Дніпропетровської області
за позовомОСОБА_4
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко"
простягнення вартості частки у статутному капіталі
у судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача ОСОБА_4; ОСОБА_5;
- відповідача повідомлений, але не з'явився;
ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 у справі № 904/166/14 (колегія суддів у складі: Коваль Л.А. - головуючий суддя, судді Пархоменко Н.В., Чередко Л.В.) відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко" про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги; повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко" подану ним апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2017 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду апеляційної інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 у справі № 904/166/14, та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

Обґрунтовуючи підстави звернення скаржник вказує, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

15.05.2017 до Вищого господарського суду України від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко" надійшло клопотання, в якому останнє просить судове засідання провести без участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко".

Колегія суддів, приймаючи до уваги, що в силу положень ч. 2 ст.11113 ГПК України, касаційні скарги на ухвали місцевого або апеляційного господарських судів розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення місцевого господарського суду, постанови апеляційного господарського суду, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваного судового акта, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2017 у справі № 904/166/14 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко" на користь ОСОБА_4 5495600,00 грн. вартості частини майна, 665 705, 74 грн. 3% річних, 5511485,00 грн. інфляційних втрат.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Загальні вимоги, яким має відповідати апеляційна скарга встановлені ст. 94 ГПК України, відповідно до якої, зокрема, до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору.

Сплата судового збору здійснюється в порядку і розмірі, встановленому Законом України "Про судовий збір".

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Стаття 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної ухвали) встановлює, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 97 ГПК України передбачені підстави, за яких, подана скаржником апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається, серед яких, зокрема, і відсутність документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі (п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко" були порушені вимоги вищезазначених норм, до апеляційної скарги не додано доказів сплати судового збору у встановленому розмірі.

В свою чергу, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко" просило суд апеляційної інстанції відстрочити сплату судового збору. Клопотання мотивоване тим, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2015 у справі № 904/166/14 вжито заходи забезпечення позову - накладено арешт на грошові кошти відповідача в межах ціни позову; з цього часу усі рахунки відповідача та наявні на них грошові кошти арештовані, у зв'язку з чим відповідач не має змоги сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги; керівник та засновник товариства ОСОБА_8 з власних коштів готівкою сплатив 110% суми судового збору, який фактично було сплачено позивачем за подання позову, що становить 3525,50 грн. у зв'язку із чим, товариство змушене просити суд про відстрочення сплати решти суми судового збору в сумі 178801,34 грн.; господарська діяльність відповідача паралізована, у зв'язку з чим за підсумками 2016 року товариство взагалі не мало оборотів та має збитки, що підтверджується фінансовим звітом (балансом) станом на 31.12.2016.

Розглянувши доводи клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко" щодо відстрочення сплати судового збору, суд апеляційної інстанції, з чим погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції, відмовив у його задоволенні з огляду на наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

У пункті 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін. Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Отже, виходячи з наведених положень закону, суд може відстрочити, розстрочити або звільнити від сплати судового збору при врахуванні майнового стану скаржника, який останній повинен довести суду, надавши відповідні докази в розумінні ст. 36 ГПК України.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Як вбачається із матеріалів справи, скаржником до апеляційної скарги не надано будь-яких доказів того, що органами Державної виконавчої служби на виконання ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2015 у справі № 904/166/14 накладено арешт на всі рахунки відповідача в банківських установах.

При цьому посилання скаржника у апеляційній скарзі на фінансовий звіт станом на 31.12.2016 не є належним доказом важкого матеріального становища Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко" станом на момент звернення з апеляційною скаргою - 02.03.2017.

Також, не є належним доказом неможливості сплати судового збору виписка ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк", оскільки дана виписка датована 03.02.2017, тоді як апеляційна скарга подана до суду - 02.03.2017.

Крім того, апеляційним господарським судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко", в порушення приписів ст. ст. 33, 34 ГПК України, не наведено та не подано жодного доказу на підтвердження того, що матеріальне становище скаржника зміниться протягом визначеного процесуальним законом строку розгляду апеляційної скарги та він зможе сплатити судовий збір у встановленому розмірі.

Враховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції правомірно відхилив клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що доводи скаржника фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції, з огляду на приписи ст. 1115, 1117 ГПК України.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого або постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Таким чином, застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим ним обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни прийнятої у справі ухвали суду апеляційної інстанції.

Водночас, колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу скаржника на те, що ч. 4 ст. 97ГПК України передбачено, що після усунення обставин, зазначених у пунктах 1, 2 і 3 частини першої цієї статті, апеляційна скарга може бути подана повторно.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Севеко" залишити без задоволення, ухвалу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 у справі № 904/166/14 залишити без змін.

Головуючий суддя Н.М. ГУБЕНКО

Судді Т.Л. БАРИЦЬКА

Л.Б. ІВАНОВА