ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.01.2017р. Справа №905/3075/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ,

до відповідача: Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь,

про стягнення 781371,73 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 за дов.

від відповідача: ОСОБА_2 нач. юр. служб.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь про стягнення:

- боргу за реактивну електроенергію, спожиту за період з січня 2015 року по квітень 2016 року, у розмірі 51531,72 грн;

- 3% річних, нарахованих у період з 01.02.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої за період з травня 2014 року по грудень 2014 року, березень 2016 року, реактивної електроенергії, спожитої за період з листопада 2014 року по березень 2016 року, у розмірі 32135,20 грн;

- інфляційних, нарахованих з 01.02.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої за період з травня 2014 року по листопад 2014 року, реактивної електроенергії, спожитої за період з листопада 2014 року по березень 2016 року, у розмірі 697704,81 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №2052 від 24.02.2003р. про постачання електричної енергії, внаслідок чого у Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» утворилась заборгованість за перетоки реактивної електроенергії в сумі 51531,72 грн (січень 2015 року квітень 2016 року).

Крім того, наявність обставин несвоєчасної та не в повному обсязі оплати відповідачем вартості послуг зі споживання активної електроенергії та перетоки реактивної електроенергії, які були надані в період з травня 2014 року по березень 2016 року, стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідач у відзиві №1850 від 18.11.2016р. щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат заперечив з посиланням на відсутність вини останнього, а також приписи Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».

Водночас, у вказаному відзиві, відповідач просив розстрочити виконання рішення суду у справі на 36 місяців.

Згідно із ст.75 Господарського процесуального кодексу України судом встановлено, що наявні у матеріалах справи документи є достатніми для прийняття повного та обґрунтованого рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Як свідчать матеріали справи, 24.02.2003р. між Відкритим акціонерним товариством «Донецькобленерго» (найменування якого змінено на Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго») (постачальник) та Комунальним підприємством «Компанія «Вода Донбасу» (споживач) було підписано договір №2052 про постачання електричної енергії.

Згідно із розділом 1 вказаного правочину постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 та з урахуванням умов розділу 6 цього договору (Додатк №13 «Обсяги постачання електричної енергії та потужності споживачу та субспоживачу»), в межах 2578 кВт приєднаної (дозволеної до використання) потужності, а споживач користується електричною енергією та оплачує постачальнику електричної енергії її вартість згідно з умовами цього договору та додатків до договору, що є його невідємними частинами.

Відповідно до п.9.5 договору №2052 від 24.02.2003р. останній набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31 грудня поточного року. Договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Приймаючи до уваги, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази припинення дії спірного правочину, враховуючи зміст пояснень б/н від 23.11.2016р. позивача, листа №1956 від 12.12.2016р. відповідача, суд дійшов висновку, що зобовязання сторін за вказаною угодою автоматично продовжувались кожний наступний рік та були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Крім того, в матеріалах справи наявні письмові докази продовження дії договору шляхом поставки та споживання електричної енергії після грудня 2003 року на підставі спірного договору: рахунки, у яких наявні посилання на договір №2052 від 24.02.2003р., та які були прийняті представниками споживача без зауважень та заперечень; акти прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії), підписані сторонами та скріплені їх печатками.

За приписами п.2.1.1 договору №2052 від 24.02.2003р. постачальник зобовязується постачати споживачу електроенергію, як різновид товару.

Як свідчать матеріали справи, в січні 2015 року - квітні 2016 року постачальник надав споживачу послуги з перетоку реактивної електроенергії на загальну суму 51531,72 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії), а саме:

- за січень 2015 року на суму 3200,54 грн (114713 кВАр/год),

- за лютий 2015 року на суму 1412,45 грн (48323 кВАр/год),

- за березень 2015 року на суму 2575,30 грн (89745 кВАр/год),

- за квітень 2015 року на суму 2480,65 грн (86221 кВАр/год),

- за травень 2015 року на суму 2710,22 грн (93168 кВАр/год),

- за червень 2015 року на суму 2504,90 грн (77795 кВАр/год),

- за липень 2015 року на суму 3045,24 грн (88494 кВАр/год),

- за серпень 2015 року на суму 4027,10 грн (101177 кВАр/год),

- за вересень 2015 року на суму 3792,11 грн (94277 кВАр/год),

- за жовтень 2015 року на суму 3409 грн (102652 кВАр/год),

- за листопад 2015 року на суму 3332,17 грн (101321 кВАр/год),

- за грудень 2015 року на суму 3125,04 грн (98539 кВАр/год),

- за січень 2016 року на суму 3449,16 грн (109093 кВАр/год),

- за лютий 2016 року на суму 3510,16 грн (109222 кВАр/год),

- за березень 2016 року на суму 4235,74 грн (119285 кВАр/год),

- за квітень 2016 року на суму 4721,94 грн (131629 кВАр/год).

Як вказує позивач, відповідач встановлений договором обовязок по оплаті наданих послуг у повному обсязі та у передбачений договором строк не виконав, внаслідок чого Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» заявлено вимоги, зокрема, про стягнення боргу за реактивну електроенергію в сумі 51531,72 грн (січень 2015 року квітень 2016 року).

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами п.2.2.3 договору №2052 від 24.02.2003р. споживач зобовязався оплачувати генерацію та перетоки реактивної електричної енергії електроустановками споживача згідно із додатком №10 та (або) 10а «Порядок розрахунків за перетікання реактивної енергії» (відповідно до Методики розрахунків плати за перетікання реактивної електроенергії між електропередавальною організацією та її споживачами).

За приписами п.17 додатку №10 до вказаного договору за підсумками розрахункового періоду ЕО видає споживачу розрахункові документи на оплату за перетікання реактивної електроенергії, здійснені відповідно до зазначеного вище порядку. Кошти оплати за перетікання реактивної електроенергії перераховуються споживачем на поточний рахунок ЕО протягом 5 днів від дня отримання розрахункових документів.

Як свідчать матеріали справи, рахунки на оплату №2052 від 27.01.2015р., №2052 від 26.02.2015р., №2052 від 26.03.2015р., №2052 від 27.04.2015р., №2052 від 25.05.2015р., №2052 від 25.06.2015р., №2052 від 27.07.2015р., №2052 від 25.08.2015р., №2052 від 28.09.2015р., №2052 від 27.10.2015р., №2052 від 26.11.2015р., №2052 від 28.12.2015р., №2052 від 26.01.2016р., №2052 від 25.02.2016р., №2052 від 23.03.2016р., №2052 від 25.04.2016р. щодо надання послуг з перетоку реактивної електроенергії в період з січня 2015 року по квітень 2016 року були вручені представникам відповідача, а саме ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за довіреностями №03-18 від 18.12.2015р., №03-18 від 19.12.2014р., №03-149 від 19.12.2014р., №03-246 від 02.03.2015р., №03-244 від 27.02.2015р. №03-241 від 20.01.2016р. Факт отримання відповідних рахунків відповідачем в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечується.

Відтак, з урахуванням змісту п.17 додатку 10 до договору №2052 від 24.02.2003р., господарським судом встановлено, що строк виконання відповідачем зобовязання з оплати заявленої до стягнення вартості реактивної електричної енергії настав.

Проте, як стверджує позивач, відповідні рахунки відповідачем оплачені не були.

Ухвалами господарського суду від 01.11.2016р., 23.11.2016р., 21.12.2016р. відповідача було зобовязано надати, в тому числі, докази часткової чи повної оплати відповідачем, визначеної позивачем заборгованості (за наявності).

Відповідач вимоги суду у визначеній частині не виконав, витребуваних судом документів не представив, наявність заборгованості за перетоки реактивної електроенергії в сумі 51531,72 грн не спростував.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач зобовязання за договором №2052 від 24.02.2003р. виконав належним чином, враховуючи, що відповідачем порушені взяті на себе за спірним договором обовязки в частині строку їх виконання та у повному обсязі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» на користь позивача суми боргу за перетоки реактивної електроенергії в розмірі 51531,72 грн є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Як було зазначено судом вище, в період з січня 2015 року по квітень 2016 року позивач надав відповідачу послуги з перетікання реактивної електроенергії на суму 51531,72 грн, за які Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» не розрахувалось.

Аналогічні послуги були надані Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» у листопаді 2014 року на суму 2117,71 грн (100400 кВАр/год), грудні 2014 року на суму 2160,96 грн (100486 кВАр/год), про що свідчать наявні у матеріалах справи акти прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії). Водночас, у визначений період позивачем були надані послуги з генерації реактивної енергії у листопаді 2014 року на суму 12,59 грн (168 кВАр/год), грудні 2014 року на суму 13,88 грн (179 кВАр/год).

Крім того, постачальник поставив споживачу активну електроенергію у травні 2014 року на суму 254668,18 грн (196140 кВт/год), червні 2014 року на суму 268256,71 грн (197149 кВт/год), липні 2014 року на суму 218633,34 грн (153608 кВт/год), серпні 2014 року на суму 197985,23 грн (139101 кВт/год), вересні 2014 року на суму 231131,74 грн (156149 кВт/год), жовтні 2014 року на суму 259471,67 грн (175295 кВт/год), листопаді 2014 року на суму 327353,63 грн (221155 кВт/год), грудні 2014 року на суму 384234,65 грн (254487 кВт/год), у березні 2016 року на суму 399420,66 грн (209419 кВт/год).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26.05.2015р. по справі №908/2164/15-г позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» про стягнення заборгованості за договором про постачання електричної енергії №2052 від 24.02.2003р. в розмірі 2171427,74 грн задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг за активну електроенергію у розмірі 1757500,50 грн, основний борг за реактивну електроенергію у розмірі 4305,14 грн, пеню у розмірі 132973,02 грн, 3% річних в розмірі 20895,96 грн, втрати від інфляції в розмірі 222509,87 грн та судовий збір у розмірі 43428,55 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

При цьому, у мотивувальній частині рішення суд дослідив обставини укладання договору №2052 від 24.02.2003р., здійснення позивачем поставки активної електроенергії в період з травня по грудень 2014 року, надання послуг з перетоку та генерації реактивної електроенергії у листопаді, грудні 2014 року.

Крім того, відповідно до відомостей, які наявні у матеріалах справи та підтверджуються даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення від 26.05.2015р. по справі №908/2164/15-г в апеляційному, касаційному порядках та з підстав, передбачених ст.112 Господраського процесуального кодексу України не переглядалось.

Враховуючи приписи ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.35 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд дійшов висновку, що рішення від 26.05.2015р. господарського суду Запорізької області по справі №908/2164/15-г (яке у встановленому законом порядку не скасовано та є дійсним), має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Відтак, з огляду на вищенаведене, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних за період з 01.02.2015р. по 30.04.2016р. за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої за період з травня по грудень 2014 року, березень 2016 року, реактивної електроенергії, спожитої за період з листопада 2014 року по березень 2016 року, у розмірі 32135,20 грн.

Крім того, Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго» просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 697704,81 грн за період з 01.02.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої за період з травня 2014 року по листопад 2014 року, реактивної електроенергії, спожитої за період з листопада 2014 року по березень 2016 року.

Як свідчать матеріали справи, 13.08.2015р. між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Донецькій області (сторона перша), Департаментом фінансів Донецької облдержадміністрації (сторона друга), Департментом житлово-комунального господарства Донецької облдержадміністрації (сторона третя), Комунальним підприємством «Компанія «Вода Донбасу» (сторона четверта), Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» (сторона пята), Державним підприємством «Енергоринок» (сторона шоста), Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Східенерго» (сторона сьома) було укладено договір №375Е/70 про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови №375 від 04.06.2015р. Кабінету Міністрів України.

За приписами п.1 вказаного правочину предметом останнього є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, визначеної п.16 ст.14 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», відповідно до Порядку та умов надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою №375 від 04.06.2015р. Кабінету Міністрів України.

За приписами п.п.7, 12, 17 договору №375Е/70 від 13.08.2015р. сторона четверта перераховує на рахунок сторони пятої кошти в сумі 35000000 грн, у тому числі податок на додану вартість 5833333,33 грн, для погашення заборгованості за електричну енергію спожиту, зокрема, у 2014 році згідно з договором від 24.02.2003р. №2052, рішення суду від 26.05.2015р. №908/2164/15-г у сумі 1757500,50 грн. З метою виконання договору сторони зобовязуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору. Сторони засвідчують, що після виконання договору вони не мають одна до одної претензій стосовно предмета договору.

Виходячи зі змісту наявної у матеріалах справи банківської виписки по рахунку №60 від 31.08.2015р., грошові кошти в сумі 35000000 грн були перераховані Комунальним підприємством «Компанія «Вода Донбасу» на користь Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» в порядку і строки, встановлені договором №375Е/70 від 13.08.2015р.

Правова позиція щодо подібних правовідносин викладена, зокрема, у постанові №3-322гс15 від 01.07.2015р. Верховного Суду України по справі №924/1230/14, в якій зазначено про відсутність підстав для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки, уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за енергоносії, поставлені відповідно до договору про постачання електричної енергії.

За приписами ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, для застосування штрафних санкцій, передбачених договором про постачання електричної енергії, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, відповідно до якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Водночас, відповідно до наявної у матеріалах справи банківської виписки по рахунку №7828 віж 09.09.2016р., Жовтневим відділом державної виконавчої служби Маріупольського міського управління було перераховано на користь Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» 10549,39 грн відповідно до наказу господарського суду Запорізької області №908/2164/15-г від 26.05.2015р. При цьому, як вказує позивач та проти чого відповідач в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечує, вказані грошові кошти були зараховані позивачем в рахунок оплати, в тому числі, за перетоки реактивної електроенергії в період з листопада по грудень 2014 року за договором №2052 від 24.02.2003р.

Відтак, розрахунок за спожиту активну електроенергію у травні грудні 2014 року відбувся у порядку та строки, передбачені у договорі №375Е/70 від 13.08.2015р. про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови №375 від 04.06.2015р. Кабінету Міністрів України.

З огляду на наведене, враховуючи правову позицію, яка викладена у постанові №3-322гс15 від 01.07.2015р. Верховного Суду України по справі №924/1230/14, підстави для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, у цій частині спірних правовідносин відсутні.

Разом з тим, за надані послуги з перетоку та генерації реактивної електроенергії у листопаді, грудні 2014 року на загальну суму 4305,14 грн розрахунки проведені безпосередньо за договором №2052 від 24.02.2003р. про постачання електричної енергії та не охоплені договором про організацію взаєморозрахунків №375Е/70 від 13.08.2015р.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що частину вартості спожитої активної електроенергії за спірним договором у березні 2016 року було погашено з коштів, отриманих відповідно до приписів постанови №20 від 11.01.2005р. Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» на загальну суму у розмірі 399420,66 грн, що підтверджується листом №19 Э3/303 від 25.04.2016р. Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» на адресу директора з продажу Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», у якому відповідач просить розподілити оформлені та перераховані у квітні 2016р. 5908973,91 грн за електроенергію, спожиту, в тому числі, березня 2016 року за договором №2052 від 24.02.2003р. (399420,66 грн), додатком до листа Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» Розподіл погашення заборгованості за спожиту електроенергію Доноблдержадміністрації; банківською випискою по рахунку 60 за 29.04.2016р., спільним протокольним рішенням №20/5556 від 15.04.2016р., в тому числі, на суму 399420,66 грн. за березень 2016 року, визнання якої вбачається з представленого позивачем розрахунку ціни позову.

У розділі 5 спільного протокольного рішення передбачено, що усі сторони не пізніше наступного дня після зарахування коштів на їх рахунок перераховують кошти стороні наступній.

Відповідно до ст.7 Господарського кодексу України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно ст.12 вказаного кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного та соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Зокрема, засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб'єктів господарювання здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

З огляду на це, запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (далі - ПЕК), визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій (постанова КМУ №20 від 11.01.2005р.), держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з постачанням електричної енергії населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на споживання електроенергії.

Фактично, визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює цим самим характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині зазнають імперативного регулюючого впливу держави, шляхом прийняття, зокрема, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону про державний бюджет на відповідний рік, нормами яких передбачено виділення субвенцій на фінансування пільг та субсидій, та інших законодавчих актів, на виконання яких, у свою чергу, було прийнято підзаконні нормативні акти і, зокрема, згадану вище Постанову КМУ №20 від 11.01.2005р.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного) застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

Тому, при визначенні обсягу грошових зобов'язань, до яких слід застосовувати норми того чи іншого законодавства, суд повинен виходити з величини компенсації, яку буде перераховано за рахунок державного бюджету.

З огляду на таке, оформлення та підписання документів, зокрема, таких як протоколи взаєморозрахунків, а в даному випадку - спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків, слід вважати лише елементами оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету, процедурою реалізації права, дотримання якої є передумовою безпосереднього виділення коштів та фактичних розрахунків за рахунок бюджетних коштів. Дані документи є вторинними та похідними від факту надання відповідних пільг та субсидій певним категоріям юридичних та фізичних осіб, оскільки правовідносини, що регулюються нормами відповідного законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), виникають саме з моменту надання відповідних пільг та субсидій і з цього ж моменту виникає формальне право на отримання бюджетного відшкодування.

Такі висновки викладені у постанові Вищого господарського суду України від 26.07.2016р. у справі №924/13/16.

З огляду на те, що уклавши спільне протокольне рішення №20/5556 від 15.04.2016р. про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, сторони договору у такий спосіб змінили порядок і строки проведення розрахунків за електричну енергію, надану на підставі договору №2052 від 24.02.2003р., тому для застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було проведено поза межами порядку і строків, визначених спільним протокольним рішенням.

Відтак, розрахунок за спожиту активну електроенергію у березні 2016 року на суму 399420,66 грн відбувся у порядку та строки, передбачені спільним протокольним рішенням №20/5556 від 15.04.2016р. про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України на виконання приписів постанови №20 від 11.01.2005р. Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій»

З огляду на наведене, підстави для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, у цій частині спірних правовідносин відсутні.

Одночасно, здійснивши перевірку розрахунку позивача в частині нарахування 3% за простроченими зобовязаннями по оплаті спожитої реактивної електричної енергії у період з листопада 2014 року по березень 2016 року, з урахуванням того, що у день фактичної оплати відсотки річних не нараховуються, з огляду на наведені вище правові позиції Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку, що сума 3% річних за простроченими зобовязаннями відповідача по оплаті реактивної електроенергії за період з листопада 2014 року по березень 2016 року становить 894,24 грн.

Крім того, Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго» просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 697704,81 грн за період з 01.02.2015р. до 30.04.2016р. за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої за період з травня 2014 року по листопад 2014 року, реактивної електроенергії, спожитої за період з листопада 2014 року по березень 2016 року.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, суд зазначає про наступне:

За приписами п.3.2 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Водночас, платіж за зобовязаннями по оплаті реактивної електроенергії у березні 2016 року мав бути здійснений не пізніше 04.04.2016р. включно (з урахуванням п.17 додатку №10 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії» до договору №2052 від 24.02.2003р.). Відтак, період прострочення для нарахування інфляційних втрат за ним починається з травня 2016 року. При цьому позивачем відповідне нарахування розпочато з квітня 2016 року. Відтак інфляційні у вказаний позивачем період взагалі не підлягають нарахуванню.

За таких обставин, з урахуванням того, що позивачем не було враховано правил нарахування інфляційних втрат при здійсненні відповідного розрахунку, що призвело до безпідставного збільшення заявленої до стягнення суми інфляційної складової боргу за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті реактивної електроенергії за період з січня 2015 року по лютий 2016 року, за висновками суду, стягненню з відповідача на користь позивача належать інфляційні збитки у розмірі 3908,49 грн.

При цьому, суд зазначає, що інфляційні збитки за поставками активної електроенергії у травні грудні 2014 року, березні 2016 року взагалі не підлягали нарахуванню, з огляду на наявність обставин укладання договору №375Е/70 від 13.08.2015р. про організацію взаєморозрахунків та підписання сторонами спірного протокольного рішення №20/5556 від 15.04.2016р. Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, яка наведена, зокрема, у постанові №3-322гс15 від 01.07.2015р. та у постанові Вищого господарського суду України від 26.07.2016р. у справі №924/13/16.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення процентів річних та інфляційних нарахувань підлягають частковому задоволенню, а саме на суми 894,24 грн та 3908,49 грн.

Клопотання відповідача, яке викладено у відзиві, про надання відстрочки виконання рішення суду у справі на 36 місяців, залишається судом без задоволення з огляду на висновки суду щодо розміру належних до стягнення сум.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 11720,58 грн підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам. Одночасно, виходячи з того, що за подання розглядуваної позовної заяви позивач на підставі платіжного доручення № від 20.10.2016р. сплатив судові витрати у більшому розмірі ніж передбачено діючим законодавством, Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго» не позбавлено права та можливості звернутись до суду з клопотанням про повернення судового збору у переплаченому розмірі на підставі ст.7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь про стягнення:

- боргу за реактивну електроенергію, спожиту за період з січня 2015 року по квітень 2016 року, у розмірі 51531,72 грн;

- 3% річних, нарахованих у період з 01.02.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої за період з травня 2014 року по грудень 2014 року, березень 2016 року, реактивної електроенергії, спожитої за період з листопада 2014 року по березень 2016 року, у розмірі 32135,20 грн;

- інфляційних, нарахованих з 01.02.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої за період з травня 2014 року по листопад 2014 року, реактивної електроенергії, спожитої за період з листопада 2014 року по березень 2016 року, у розмірі 697704,81 грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (87547, Донецька область, м.Маріуполь, вулиця К.Лібкнехта, буд.177А, ) на користь Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» (84302, Донецька область, м.Краматорськ, вулиця Островського, буд.8, ) борг за реактивну електроенергію 51531,72 грн, 3% річних 894,24 грн, суму інфляційних 3908,49 грн, а також судовий збір у розмірі 845,02 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 11.01.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 16.01.2017р.

Суддя Ю.О.Паляниця