ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2017 р. Справа № 917/1828/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Барбашова С.В. , суддя Пушай В.І.

при секретарі Кладько А.С.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", м.Гадяч, Полтавська область (вх. №724 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 02.02.17 у справі №917/1828/16

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив", м.Бровари, Київська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", м.Гадяч, Полтавська область,

про стягнення 66 235,28грн

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив" звернулось до господарського суду Полтавської області Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", м.Гадяч з позовною заявою про стягнення з відповідача 66 235,28грн, з них 37 361,76грн. - основний борг за Договором поставки №2139 від 20.11.2014р., 13 169,32 грн. - пеня, 7 472,35грн - штраф, 2 943,28грн. - інфляційні втрати, 5 288,56грн. - 15 % річних, з посиланням на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань в частині оплати за отриманий товар за Договором поставки №2139 від 20.11.2014р.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 02.02.2017р. у справі №917/1828/16 (суддя Погрібна С.В.) позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив" 37361,76грн. - основного боргу, 13113,94 грн. - пені, 7472,35грн - штрафу, 5253,20грн. - 15% річних, 2943,28грн. - інфляційних втрат та 1376,11грн. судового збору; в іншій частині у позові відмовлено.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з'ясування обставин справи при його прийнятті, просить скасувати рішення господарського суду повністю та прийняти нове рішення у справі, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначив, що видаткові накладні не мають дати підписання їх сторонами, тому обовязок оплати отриманого товару у відповідача не виник,оплата була призупинена, договір був підписаний з протоколом розбіжностей, зокрема по п.п.10.4.,10.8. договору, тому підстави для нарахування 15% річних та неустойки в розмірі 20% відсутні.

Позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм чинного законодавства, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві зазначив, що видаткові накладні оформлялись належним чином, відповідач не звертався щодо підписання протоколу розбіжностей, зміни вносились в договір угодою від 28.04.2015р. про внесення змін до Договору №2139 від 20.11.2014р.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила, що 20.11.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив" (Постачальник за договором; позивач по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" (покупець за договором; відповідач по справі) укладено Договір поставки № 2139 від 20.11.2014 р., за умов якого Позивач (як постачальник за Договором) зобов'язався поставляти на користь Відповідача (як покупця за Договором) продукцію в асортименті, кількості та по цінам, викладеним у додатках до Договору (надалі - Продукція), а Відповідач зобов'язався приймати Продукцію та оплачувати її вартість у порядку та на умовах, що визначені Договором (п.п.1.1. Договору).

Під Додатками до Договору розуміються рахунки та видаткові накладні, що видаються Постачальником (п. 1.2.).

Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та діє до 31 грудня 2015 року (п.п.13.1.), але припинення дії (розірвання) цього договору не звільняє Покупця від зобовязань по оплаті поставленої Постачальником Продукції(п.п.13.1. Договору).

До договору Сторонами вносились зміни, шляхом укладення та підписання Угоди про внесення змін від 28.04.2015р.

На виконання умов договору позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 37 361,76грн., що підтверджується двостороннє підписаними видатковими накладними №Х0040345 від 29.10.2015 р. на суму 730,05грн., №Х0040752 від 30.10.2015 р. на суму 6 205,00грн., №Х0040787 від 30.10.2015 р. на суму 19 714,37грн., №Х0041853 від 05.11.2015 р. на суму 10 124,00грн., №Х0041854 від 05.11.2015 р. на суму 588,34 грн. та довіреністю №1090 від 27.10.2015р.

Відповідно до ст.712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Отже, згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що підписаними між сторонами видатковими накладними за період з 29.10.2015р. по 05.11.2015р. підтверджується факт поставки товару позивачем та його отримання відповідачем на загальну суму 37361,76грн.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Пунктом 6.1. Договору (в редакції Угоди про внесення змін від 28.04.2015р.) покупець зобов'язаний здійснити оплату поставленої Продукції в строк, що не перевищує 30 (тридцять) календарних днів з дати поставки Продукції.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару на суму 37361,76грн. за договором поставки №2139 від 20.11.2014р. не виконав.

Відповідач факт отримання товару від позивача не заперечував, лише посилався на невірне оформлення видаткових накладних, в зв'язку з чим ТОВ "Лозівський молочний завод" призупинив оплату товару за Договором.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги заперечення відповідача про ненадання позивачем належним чином оформлених накладних, що позбавляює позивача права вимагати оплату за поставлений товар, виходячи з наступного .

Відповідно до ст. 666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не звертався до позивача з вимогою про передачу документів, також не заявляв про відмову від договору поставки та не заявляв про повернення товару продавцеві.

Отже, за ст. 666 ЦК України сам факт ненадання визначених договором документів на товар та неналежне їх оформлення не є підставою для відмови від оплати вартості такого товару.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що наявні в матеріалах справи видаткові накладні підписані та скріплені печаткою відповідача без жодних зауважень.

Згідно ч.4 ст. 538 ЦК України якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Суд першої інстанції правомірно відхилив посилання відповідача не те, що надані позивачем накладні не містять дат, прізвищ та посад осіб відповідача, що їх підписали, так як зазначені накладні оформлялись працівниками відповідача і всі недоліки, повязані з їх оформленням відносяться до дій відповідача та не є підставою для не проведення оплати отриманого ним товару.

Відповідно до ст.ст. 525, 530, 610, 629 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В звязку з чим, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення 37361,76грн.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 10.3 Договору передбачено, що у випадку порушення строку оплати Продукції, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяла у період за який сплачується пеня), від несплаченої суми за кожний день прострочки.

У п. 10.4. Договору зазначено, що у випадку прострочення оплати продукції, більш ніж на два місяці, Покупець на вимогу Постачальника зобов'язаний сплатити додатково неустойку 20% від простроченої суми.

Суд першої інстанції зробив правомірний висновок, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить законодавству України, зокрема право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України, а можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив грошове зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Зазначену правову позицію наведено також у постановах господарської палати Верховного Суду України від 27.04.2012 та постанові Вищого господарського суду України від 12.06.2012 у справі №06/5026/1052/2011, від 30.05.2011 у справі № 42/252, від 09.04.2012 у справі №20/246-08., а також в п.4 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов"язань.

Згідно ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У п.10.8. Договору зазначено, що строк, визначений ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України до сторін не застосовується.

Позивачем на підставі п.п. 10.3 та 10.8 Договору нараховано відповідачу за договором пеню в сумі 13169,32грн. за періоди: з 29.11.2015р. по 09.11.2016р (за зобов'язаннями по видатковій накладній №Х0040345 від 29.10.2015р.); з 29.11.2015р. по 09.11.2016р. (за зобов'язаннями по видатковій накладній № Х0040752 від 30.10.2015р.); з 29.11.2015р. по 09.11.2016р. (за зобов'язаннями по видатковій накладній №Х0040787 від 30.10.2015р.); з 29.11.2015р. по 09.11.2016р. (за зобов'язаннями по видатковій накладній №Х0041853 від 05.11.2015 р.); з 29.11.2015р. по 09.11.2016р. (за зобов'язаннями по видатковій накладній №Х0041854 від 05.11.2015 р.).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, розмір річних може бути змінений умовами договору.

Пунктом 10.4. Договору передбачено, що "Також Покупець на вимогу Постачальника, у випадку несвоєчасної оплати Продукції, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням п'ятнадцяти процентів річних від простроченої суми.

В звязку з чим, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 13169,32грн., 7 472,35грн - штрафу, 5 288,56грн. - 15 % річних та 2 943,28грн. інфляційних (окремо по кожній накладній).

Суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги посилання відповідача на надання протоколу розбіжностей, яким було змінено редакція п. 10.4 та п. 10.8. договору виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем не надано суду доказів направлення даного протоколу в строк визначений ст. 181 ГК України та прийняття позивачем пропозицій згідно Протоколу узгодження розбіжностей або звернення до суду для врегулювання вказаних розбіжностей, а посилання відповідача, що Договір поставки №2139 від 20.11.2014р. був підписаний саме з доданим до матеріалів справи Протоколом узгодження розбіжностей, не підтверджений жодним належним доказом, та спростовується копією протоколу розбіжностей,наданої відповідачем, в який відсутній підпис позивача.

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що сторони у п.3 Угоди від 28.04.2015р.про внесення змін до Договору №2139 від 20.11.2014р. (яка підписана сторонами без зауважень) погоджено, що всі інші умови Договору залишаються незмінними.

Отже, договір №2139 від 20.11.2014р. діяв в редакції тексту погодженого сторонами договору з урахуванням п. п. п. 1,2,3 Угоди від 28.04.2015р.про внесення змін до договору, якими внесені зміни в п.ю6.1. договору відносно строків оплати продукції, доказів внесення змін в інші умови договору відповідач не надав.

Колегія суддів вважає, що посилання відповідача на ч. 7 ст.181 ГК України про те, що у разі неврегульовання розбіжностей його пропозиції вважаються прийнятими безпідставно, так як дія п.7 ст.181 ГК України не розповсюджується на відносини, які склались за спірним договором.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що відповідачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви відповідача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст.ст. 610, 611, 666, 692, 712 ЦК України, ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 02.02.17 у справі №917/1828/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 10.04.17

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Пушай В.І.