РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2017Справа №910/2966/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕРАМПЛЮС" до Державного підприємства "ОБ'ЄДНАНА ГІРНИЧО-ХІМІЧНА КОМПАНІЯ" про стягнення 61 778,64 грн., за участю представників позивача - не з'явився, відповідача - Зубюк О.А., довіреність №001/16, від 08.12.2016р.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення інфляційних втрат в сумі 32 278,10 грн, процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 24 786,74 грн. та 3% річних в сумі 4 713,80 грн. у зв'язку із неповерненням відповідачем суми попередньої оплати, яка була виплачена позивачем відповідачу згідно умов договору про постачання товару №140-1/В від 29.12.2015 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.02.2017 року порушено провадження та призначено до розгляду на 15.03.2017 року.

26.04.2017 року позивачем через канцелярію суду надано заяву про уточнення (зменшення) позовних вимог, в якій позивач просив суд про стягнення інфляційних втрат в сумі 8 602,69 грн, процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 10 632,24 грн. та 3% річних в сумі 2 278,34 грн., яка прийнята судом до розгляду.

Представник позивача в судове засідання 26.04.2017 року не з'явився, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 64 ГПК України.

Враховуючи те, що нез'явлення представника позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника позивача.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.12.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "КЕРАМПЛЮС" (покупець) і Державним підприємством "ОБ'ЄДНАНА ГІРНИЧО-ХІМІЧНА КОМПАНІЯ" (продавець) було укладено договір купівлі-продажу №140-1/В (далі - договір), згідно умов якого продавець передає у власність покупця продукцію виробництва філії «Вільногірський ГМК» ДП «ОГХК», іменовану надалі товар, на умовах обумовлених нижче або додатково в додатках до цього договору покупець в свою чергу приймає товар і сплачує за нього певну грошову суму, на умовах даного договору (п. 1.1. договору).

У відповідності до п. 2.1. договору оплата здійснюється в гривнях у вигляді 100% передоплаті за партію товару, що буде поставлятися, прямим банківським переказом на підставі рахунку, виставленого продавцем. Рахунок виставляється продавцем на підставі письмової заявки покупця на придбання партії товару, дійсний протягом 5-ти календарних днів і є підтвердженням готовності товару до постачання. Також за згодою сторін оплата може здійснюватися в українських гривнях прямим банківським переказом протягом 3 банківських днів після переходу права власності на партію товару згідно п 1.3. цього договору на підставі виставленого продавцем рахунку-фактури на відвантажену партію товару.

Згідно п. 2.2. договору ціна товару визначається окремо для кожної партії товару та закріплена у відповідних додатках до договору ціна товару є економічно обгрунтованою і залежить від кон'юнктури ринку, цін на енергоносії та матеріали на всіх етапах виробництва, інших економічних факторів, шо можуть впливати на ціну товару. Ціна товару в межах окремо підписаного сторонами додатку є незмінною

Загальна сума на момент підписання цього договору складає: 100 000 000,00 (сто мільйонів грн.) 00 коп. з ПДВ і визначається як загальна вартість поставленого покупцю товару за весь період дії договору згідно укладених сторонами додатків до цього договору.

Відповідно до умов п. 3.2. договору поставка здійснюється згідно погодженого графіку відвантаження, вказаному у заявках, які письмово надаються позивачем відповідачу щомісячно до 25 числа місяця, передуючого відвантаженню.

Поясненнями відповідача, а також наявними в матеріалах справи видатковими накладними підтверджується факт поставки відповідачем позивачу товару на загальну суму 2 265 781,78 грн. Водночас, як вбачається з наявних у матеріалах справи платіжних доручень, позивачем було перераховано відповідачу передоплату за товар на загальну суму 2 743 709,00 грн.

Таким чином, сума переплати здійсненої позивачем відповідачу за товар, який не було поставлено останнім склала 477 927,22 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 року у справі №910/20455/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамплюс» до Публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» про стягнення коштів позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 477927,22 грн. попередньої оплати. В задоволенні позовних вимог про стягнення 12583,23 грн. пені та 1217,73 грн. 3% річних відмовлено. У зв'язку із неповерненням відповідачем суми передоплати в розмірі 477 927,22 грн., позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача нараховані ним інфляційні втрати в сумі 8 602,69 грн, процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 10 632,24 грн. та 3% річних в сумі 2 278,34 грн.

Частиною 2 ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Положеннями Частини 3 ст. 693 ЦК України встановлено, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема у випадках повернення сум авансу та завдатку, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Таким чином, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України. Аванс - це спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 27.02.2017 року у справі №910/20455/16.

Окрім того, умовами договору про постачання товару №140-1/В від 29.12.2015 року не встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 8 602,69 грн. та 3% річних в сумі 2 278,34 грн. у зв'язку із неповерненням відповідачем суми попередньої оплати, яка була виплачена позивачем відповідачу згідно умов договору про постачання товару №140-1/В від 29.12.2015 року є необґрунтованими, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України і тому в позові в цій частині слід відмовити.

Також, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 10 632,24 грн. на підставі ст. 1048 ЦК України.

Таким чином, позивач здійснив нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами із застосуванням аналогії закону (частина 1 статті 8 ЦК України) на підставі приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором позики розміру процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 1 статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відтак, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Договір підряду і договір позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування до договору підряду положень про договір позики (зокрема, статті 1048 ЦК України) є безпідставним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2013 року у справі № 18/1372/12 та від 30 серпня 2013 року у справі № 5016/1355/2012(4/44), який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 10 632,24 грн. на підставі ст. 1048 ЦК України у зв'язку із неповерненням відповідачем суми попередньої оплати за договором про постачання товару №140-1/В від 29.12.2015 року є необгрунтованими та в позові в цій частині слід відмовити.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 03.05.2017р.

Суддя С.О.Чебикіна