ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2017 р. Справа №917/295/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Черкаський деревопросочувальний комбінат", вул. Куйбишева, 20, м. Полтава, 36039

до Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк", вул. Паризької Комуни, 40а, м. Полтава, 36020

про визнання договору іпотеки недійсним.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Черкаська обласна державна адміністрація в особі Золотонівської районної адміністрації, вул. Садовий Проїзд, буд. 5, м. Золотоноша, Черкаська область, 19700

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 06.10.2014 р.

від третьої особи: не з'явився

В судовому засіданні суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного тексту рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява про визнання іпотечного договору, укладеного 31 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Полтава-банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Черкаський деревопросочувальний комбінат", посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_2, за реєстром № 1608 - прининеним.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, 28.03.2017 р.. подав через канцелярію суду клопотання № П 70-03/17 від 28.04.2017 р. про відкладення розгляду справи у зв'язку із відрядженням уповноваженого представника, 26.04.2017 року подав клопотання про продовження троку розгляду справи.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду клопотання № 01-01-20/745 від 16.12.2013 р. (вх. № 3872 від 21.03.2017 р.) про розгляд справи за відсутності особи.

Відповідач проти позовних вимог заперечує з мотивів викладених у запереченні на позов (вх. канцелярії суду №5674 від 27.04.2017р.)

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення встановленого ст. 69 ГПК України строку вирішення спору, суд спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

між Публічним акціонерним товариством "Полтава-банк" (далі ПАТ "Полтава-банк", Банк) та товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Черкаський деревопросочувальний комбінат" (далі - ТОВ "ТД "Черкаський деревопросочувальний комбінат") 31 жовтня 2013 року було укладено Кредитний договір №4210.

В забезпечення виконання умов Кредитного договору №4210 31 жовтня 2013 року між Банком та ТОВ "ТД "Черкаський деревопросочувальний комбінат" було укладено Іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_2, за р-№ 1608.

Пунктом 1 Іпотечного договору визначено, що в забезпечення повернення Іпотекодавцем (ТОВ "ТД "Черкаський деревопросочувальний комбінат") в момен вимоги банку грошових коштів, отриманих ТОВ "ТД "Черкаський деревопросочувальний комбінат" за кредитним договором №4210 від 31.10.2013 року в розмірі 3 950 000,00 грн., процентів за користування кредитом, неустойки передбачених основним зобовязанням, відшкодуванням витрат, повязаних з предявленням вимоги за Основним зобовязанням і звернення стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмета іпотеки, витрат на страхування предмета іпотеки, збитків завданих порушенням Основного зобовязання чи умов іпотечного договору Іпотекодавець передає Іпотекодержателю (ПАТ "Полтава-банк") нежитлове приміщення, що знаходиться: Черкаська область, Золотоніський район, с.Чапаєвка, вул.Заводська, буд.1. Дане нежитлове приміщення належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_2

Вказане нежитлове приміщення знаходиться на земельній ділянці, що являється предметом Договору оренди від 30 грудня 2015 року укладеного між Черкаською обласною державною адміністрацією в особі Золотоніської районної державної адміністрації та ТОВ "ТД "Черкаський деревопросочувальний комбінат".

Обгрунтовуючи позовні вимоги ТОВ "ТД "Черкаський деревопросочувальний комбінат" посилається на те, що земельна ділянка, на якій розміщений предмет іпотеки, на момент укладення іпотечного договору 31.10.2013р., не знаходиласяу приватній власності чи користуванні ТОВ "ТД "Черкаський деревопросочувальний комбінат".

За приписами ч.3 ст 102-1 ЗК України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, у тому числі передано у заставу.

Власником земельної ділянки, на якій розташований предмет іпотеки є Черкаська обласна державна адміністрація, тобто земельна ділянка відноситься до державної форми власності. Це зокрема підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №51693036 від 16.01.2016 року.

Згідно ч.І ст.6 Закону України «Про іпотеку» у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майно згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така є згода необхідна для переда4І цього майна в іпотеку.

Відповідно до 4.1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції від 11.08.2013 року, яка діяла на момент укладання Іпотечного договору) істотними умовами договору оренди землі є умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

При укладанні Іпотечного договору згода власника земельної ділянки, тобто Черкаської обласної державної адміністрації не надавалося.

Позивач зазначає, що відповідно до п.27 Договору оренди землі від 30.12.2015 року, право на оренду земельної ділянки державної власності не можу бути відчужена її орендарем іншим особами, внесено до статутного фонду, передано в заставу.

Враховуючи наведене позивач вбачає, що наявні підставі для визнання Іпотечного договору недійсним у відповідності до ч. 1 ст.203 ЦК України. Передача в іпотеку земельної ділянки державної форми власності є незаконним оскільки відсутності будь-які підстави для користування ділянкою на момент укладання Іпотечного договору, без отримання згоди власника земельної ділянки, та з урахування вимог законодавства та договору оренди щодо заборони передачі земель державної форми власності у заставу.

При винесенні рішення суд виходить з наступного:

ТОВ «Черкаським деревопросочувальним комбінатом» було укладено договір оренди землі 14.07.2009 р. земельної ділянки №:07:004:0001 на 49 (сорок дев»ять) років. Пунктом 16 цього договору було визначено, що відповідно до ст.8-1 ЗУ «Про оренду землі» не допускається відчудження, внесення до статутного фонду, передача у заставу права на оренду земельної ділянки державної комунальної власності орендарем іншим особам. Станом на даний час постановою Господарського суду Черкаської області від 04.01.2017 у справі №925/579/16 ТОВ «ЧДК» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

31 жовтня 2013 року ТОВ «Торговий дім «ЧДК» 31.10.2013 р. набув право власності на нежитлове приміщення в с. Благодатне (попередня назва: с. Чапаєвка) по вул. Заводській, 1. 30.12.2015 між Черкаською обласною державною адміністрацією в особі Золотоніської районної державної адміністрації та ТОВ "ТД "Черкаський деревопросочувальний комбінат" укладений договір оренди землі площею 4,1427 га розташована за межами населеного пункту, в адміністративних межах Чапаєвської сільської ради Золотоніського району кадастровий номер :07:004:001.

31 жовтня 2013 року між Банком та ТОВ "ТД "Черкаський деревопросочувальний комбінат" було укладено Іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_2, за р-№ 1608. Нежитлове приміщення, що знаходиться: Черкаська область, Золотоніський район, с.Чапаєвка, вул.Заводська, буд.1, яке є предметом іпотеки за Іпотечним договором знаходиться на орендованій земельній ділянці кадастровий номер :07:004:001 за Договором оренди землі.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. В данному випадку земельна ділянка не передавалася в іпотеку, так як не була власністю іпотекодавця-власника нежитлових будівель, які розміщені на земельній ділянці.

Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов'язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею). (Частина четверта статті 6 в редакції Закону N 3273-IV ( 3273-15 ) від 22.12.2005)

Стаття 15 ЗУ «Про іпотеку» визначає особливості іпотеки земельних ділянок. Так, іпотека земельних ділянок здійснюється відповідно до цього Закону. Заборони та обмеження щодо відчуження і цільового використання земельних ділянок, встановлені Земельним Кодексом України (2768-14), є чинними при їх іпотеці. (Частина перша статті 15 із змінами, внесеними згідно із Законом N3201-IV(3201-15) від 15.12.2005).

Реалізація переданих в іпотеку земельних ділянок сільськогосподарського призначення при зверненні стягнення на предмет іпотеки здійснюється на прилюдних торгах. Покупцями

земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути особи, визначені Земельним кодексом України (2768-14).

Дія цього Закону не поширюється на земельні ділянки, які перебувають у державній чи комунальній власності і не підлягають приватизації.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання в межах вартості предмета іпотеки.

Укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) приймає на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником (у межах вартості предмета застави (іпотеки). Оскільки покладення на особу, яка видала забезпечення, цих ризиків відбулося за договором, укладеним заставодавцем (іпотекодавцем) саме з кредитором, то всі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка видала забезпечення. Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка видала забезпечення, тобто, звільнення останньої від таких ризиків повинно бути предметом спеціальної домовленості між нею і кредитором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Ст. 1 Закону України „Про іпотеку визначає іпотеку як вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України „Про іпотеку.

Оформлення іпотеки відбувається шляхом укладання іпотечного договору.

Згідно ст. 17 Закону України „Про іпотеку Іпотека припиняється у разі:

- припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору;

- реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

- набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

- визнання іпотечного договору недійсним;

- знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

-з інших підстав, передбачених цим Законом.

Жодних з наведених в зазначеній нормі Закону підстав для припинення іпотеки позивач не приводить.

Відповідно до ч. 2 п. 4. ст. 18 Закону України „Про іпотеку у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Підстави припинення застави, законодавець закріпив в ч.1 ст.593 ЦК України. За частиною 2 цієї норми у разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. При цьому у разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов»язання заставодержатель, у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов»язаний негайно повернути його заставодавцеві.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 10 листа НБУ від 18.08.2004 р. №18/1 визначено, що істотними умовами договору, як господарського договору згідно закону, є умови про предмет, ціну, строк його дії, а також всі інші умови, відносно яких по заяві хоча б однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.ч.1, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами п.1 ст.215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, правове значення для вирішення питання про визнання іпотечного договору недійсним має дотримання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні або наслідками невиконання. Дану правову позицію підтримує Верховний Суд України під головуванням судді Яреми А.Г. у Постанові від 11.07.2012 р., Вищий Господарський Суд України в інформаційному листі від 24.11.2011 р. №01-06/1642/2011 р.

Встановлено, що іпотечний договір підписаний обома сторонами без розбіжностей і зауважень. При цьому не встановлено, що оскаржувана угода якимось чином порушує права позивача у справі.

Згідно з пунктом 4 статті 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються такими засобами як письмовими та речовими доказами, висновками судових експертів.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов»язок доведення наявності обставин, з якими закон пов»язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Вирішуючи спори про визнання право чинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.п. 2.1. п.2 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання право чинів (господарських договорів) недійсними»).

У відповідності до ч.1 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу

Натомість позивачем не надано суду належних та допустимих доказів невідповідності оскаржуваного договору іпотеки вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України.

Таким чином, відсутні підстави для визнання договору іпотеки від 31.10.2013 року недійсним, згідно ч.1 ст.215 Цивільного Кодексу України, так як при його укладенні дотримані всі вимоги передбачені ст.203 ЦК України.

За приписами статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об"єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, з'ясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст.33,35,43,49,75,82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 28.04.2017 року

Суддя Гетя Н.Г.