ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2017 р. Справа № 922/4423/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Пелипенко Н.М.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_1 (довіреність б/н від 04.01.2017)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального спеціалізованого підприємства "Харківгорліфт", м. Харків (вх. № 1024 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2017 у справі № 922/4423/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків

до Комунального спеціалізованого підприємства "Харківгорліфт", м. Харків

про стягнення 67116,28 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.03.2017 по справі № 922/4423/16 (суддя Добреля Н.С.) позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто Комунального підприємства "Харківгорліфт" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 62069,33 грн. основної заборгованості, 5046,95 грн. інфляційних втрат та 1600,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Відповідач із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вважає, що судом першої інстанції прийнято рішення при неповному з'ясуванні та недоведеності обставин, що мають значення для справи, при невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2017 по справі № 922/4423/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. Разом з цим, відповідач просив відстрочити сплату судового збору за подачу даної апеляційної скарги на підставі статті 8 Закону України "Про судовий збір", посилаючись на скрутне матеріальне становище та неможливість на дату звернення із даною скаргою сплатити судовий збір у встановлених порядку та розмірі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 задоволено клопотання відповідача - Комунального спеціалізованого підприємства "Харківгорліфт", м. Харків про відстрочення сплати судового збору. Відстрочено відповідачу сплату судового збору за подачу апеляційної скарги (вх. № 1024 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2017 по справі № 922/4423/16 в строк до 11.05.2017. Апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 11.05.2017 о 10:30 год. Зобов'язано відповідача надати суду апеляційної інстанції в строк до 11.05.2017 докази сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

10.05.2017 відповідачем через канцелярію суду разом із супровідним листом (вх. № 4753) надано платіжне доручення № 13401 від 03.05.2017 в підтвердження сплати судового збору в сумі 1760,00 грн.

Позивач, ФОП ОСОБА_2, не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином.

Також, ФОП ОСОБА_2 не скористався своїм правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, а саме не надіслав суду апеляційної інстанції та скаржникові відзив на апеляційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, заслухавши уповноваженого представника відповідача у судовому засіданні 11.05.2017, який підтримав вимоги апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Комунального спеціалізованого підприємства "Харківгорліфт", м. Харків (вх. № 1024 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2017 у справі № 922/4423/16 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать матеріали справи та обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, 11.05.2010 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (позивач) та Комунальним спеціалізованим підприємством "Харківгорліфт" (відповідач) було укладено Договір поставки № 110510 (далі - Договір), у відповідності до умов якого позивач зобов'язався передавати у власність, а відповідач приймати та оплачувати бензин АИ-95, бензин АИ-92, бензин АИ-76 та дизельне паливо.

Даний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

В пункті 3.1. Договору сторони узгодили, що поставка товару по цьому Договору здійснюється відповідно до заявки покупця партіями. Під партією розуміється кількість однорідного товару (паливно-мастильних матеріалів), оформленого одним пакетом документів.

Також, сторони дійшли згоди, що товар, куплений покупцем по цьому Договору, передається постачальнику на зберігання відповідно до акту приймання-передачі товару на зберігання, який підписується уповноваженими представниками обох сторін в момент придбання покупцем права власності на товар (пункт 3.2. Договору).

Згідно пункту 3.3. Договору кожна партія товару відвантажується покупцю на підставі талонів, що виписуються постачальником на кожну партію окремо, на протязі 90 днів з моменту видачі талонів на відповідну партію товару.

Постачальник зобов'язується відвантажувати товар на користь покупця по пред'явленню талонів, виписаних постачальником, на протязі строку, вказаному в пункті 3.2. Договору, на автозаправних станціях цілодобово, без вихідних (пункт 3.4. Договору).

У відповідності з пунктом 3.5. Договору датою поставки вважається дата отримання товару покупцем, що вказана в накладній.

Пунктом 3.6. Договору сторони перебачили, що пакет документів на кожну відвантажену партію товару повинен містити: рахунок-фактуру; видаткову накладну; податкову накладну.

Згідно пункту 4.1. Договору загальна ціна Договору визначається як вартість товару, переданого постачальником у відповідності з погодженими рахунками (або видатковими накладними) на конкретну партію товару до цього Договору. Крім цього, загальну ціну Договору можна визначити як вартість поставленого товару по цьому Договору, погодженого Специфікаціями.

Додатковою угодою до Договору від 30.12.2013 сторони внесли зміни до пункту 4.1. Договору доповнивши його наступним: "Загальна ціна договору не може перевищувати 12000000,00 грн." та продовжили дію договору до 31.12.2017.

Згідно з частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Стаття 530 Цивільного кодексу України визначає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 4.2. Договору сторонами узгоджено порядок розрахунків за отриманий товар, а саме: покупець (відповідач) проводить оплату товару шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, згідно з реквізитами, вказаними у розділі 9 Договору, не пізніше 21 дня з дні видачі талонів на відповідну партію товару.

Як встановлено місцевим господарським судом на підставі наявних у матеріалах справи документальних доказів в їх сукупності та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, протягом всього строку дії Договору поставки, позивач свої зобов'язання виконував належним чином та передавав у власність відповідача обумовлений Договором товар (бензин та дизельне паливо в талонах), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних, довіреностей на отримання товару № 288 від 21.04.2016, № 307 від 27.04.2016, № 334 від 05.05.2016, № 348 від 13.05.2016, двосторонніх актів приймання-передачі, а також податкових накладних.

Також в матеріалах справи наявні докази того, що товар отримувався відповідачем на підставі талонів, про що зазначено у вказаних довіреностях.

Відповідачем здійснено часткову оплату поставленого товару, внаслідок чого станом на 25.05.2016 у нього виникла заборгованість в розмірі 82109,30 грн., що підтверджується, зокрема, належним чином оформленим актом звірки взаєморозрахунків (том 1 аркуш справи 21), підписаним уповноваженими особами КСП "Харківгорліфт" (керівником - ОСОБА_3 та головним бухгалтером - ОСОБА_5.) разом з позивачем - ФОП ОСОБА_2 (особисто) та скріпленим їх печатками.

Даний акт звірки взаєморозрахунків сформовано сторонами 25.05.2016 на підставі даних бухгалтерського обліку, підтверджених первинними документами.

Згідно частини сьомої статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування актів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну несе власник (власники), або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів. Головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства: забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку підприємства. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійсненні господарських операцій.

Відповідно до Наказу № 336 від 29.12.2004 Міністерства праці та соціальної політики "Про затвердження Випуску 1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників" головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, організовує роботу бухгалтерської служби, контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, здійснює заходи щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах.

Наказом № 148/234/383 від 10.11.1998 Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України "Про інвентаризацію заборгованості за станом на 1 листопада 1998 року" затверджено форму акту звіряння розрахунків, зокрема визначено, що акт підписується представниками підприємств.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження існування між сторонами іншого Договору щодо здійснення поставок бензину АИ-95, бензину АИ-92, бензину АИ-76 та дизельного палива, ніж спірний Договір, тому колегія суддів вважає, що відображеною сторонами в акті звірки взаєморозрахунків від 25.05.2016 загальною сумою заборгованості в розмірі 82109,30 грн. сторони зафіксували стан розрахунків саме за Договором поставки № 110510-1 від 11.05.2010.

Підписанням зазначеного акта звірки взаєморозрахунків, уповноважені особи обох сторін тим самим підтвердили наявність заборгованості відповідача за Договором поставки № 110510-1 від 11.05.2010 в сумі, щодо якої виник спір.

14.07.2016 позивач направив на адресу відповідача претензію, яка містить вимогу про необхідність сплатити заборгованість за Договором поставки № 110510-1 від 11.05.2010 в сумі 82109,30 грн., яка отримана відповідачем 20.07.2016.

Однак відповідач після отримання зазначеної претензії фактично провів розрахунки за отриманий товар частково з постійним порушенням умов оплати, що підтверджується банківськими виписками (том 1 аркуші справи 94-96).

Як зазначив позивач, станом на 01.12.2016 заборгованість відповідача за Договором поставки № 110510 від 11.05.2010 склала 72099,33 грн., через що він був змушений звернутись до суду за захистом свої порушених прав.

Після подачі даного позову до суду відповідачем була частково погашена заборгованість на суму 10030,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 12327 від 22.12.2016, в зв'язку з чим позивачем надані уточнення до позовної заяви (вх. № 5837 від 20.02.2017), відповідно до яких він просив господарський суд стягнути з відповідача на свою користь 62069,33 грн. боргу за Договором поставки № 110510-1 від 11.05.2010.

Крім того, з огляду на порушення відповідачем строків розрахунків за отриманий товар, передбачених пунктом 4.2. Договору, позивач нарахував та заявив до стягнення інфляційні збитки в розмірі 5046,95 грн. за період прострочення з вересня по грудень 2016 року.

Розглянувши даний спір, суд першої інстанції враховуючи факт поставки товару позивачем і його фактичне прийняття відповідачем за видатковими накладними, відсутність доказів на спростування наявності боргу відповідача перед позивачем на суму, що заявлена до стягнення у даній справі, дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

З даними висновками суду першої інстанції повністю погоджується й колегія суддів апеляційного господарського суду, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на їх спростування, як і не представлено жодних доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем за Договором поставки № 110510-1 від 11.05.2010 у заявленій до стягнення сумі - 62069,33 грн., у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи фактичних обставин, заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Проте відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

Так, згідно зі статті 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідач у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що заявлена до стягнення сума боргу не підтверджується первинними та іншими документами, складеними на виконання саме зобов'язань по Договору поставки № 110510-1 від 11.05.2010. Крім того, відсутні підтвердження, що постачання товару здійснено саме за спірним Договором, зокрема відповідні специфікації, які б свідчили про погодження між сторонами всіх належних умов постачання.

Однак дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що вищевказані твердження відповідача є необґрунтованими, виходячи з наступного.

За змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву підприємства, установи, від імені яких складено документ, назву документа (форми), дату і місце складання, зміст, обсяг та одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність їх оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що між сторонами існує інший договір, ні ж той, на який посилається позивач, і який є у матеріалах справи. Тим більше, що відповідач не спростував факт отримання товару (нафтопродуктів в талонах) на суму, яку позивач просить стягнути в судовому порядку, та не надав доказів існування між сторонами інших домовленостей, на підставі якого цей товар був поставлений.

Здійснення господарських операцій (спірних поставок) підтверджено доданими до матеріалів справи первинними бухгалтерськими документами. Найменування товару, його кількість і загальна вартість, чітко зазначені у видаткових накладних та довіреностях на отримання товару, що повністю узгоджується із розділом 3 Договору щодо порядку та умов поставки. З цих обставин, доводи відповідача про відсутність погодження між сторонами всіх належних умов постачання підлягають відхиленню.

Крім того, колегія суддів вважає, що підписання уповноваженими особами КСП «Харківгорліфт» акту звірки взаєморозрахунків станом на 25.05.2016 є дією, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу перед позивачем за поставлений товар на зазначену в ньому суму і саме за Договором поставки № 110510-1 від 11.05.2010, оскільки цей акт за своєю правовою природою є певною формою фіксації юридично-значимих дій сторін, яким оформлюється інвентаризація дебіторської і кредиторської заборгованості. Дані, що зафіксовані сторонами в акті звірки взаєморозрахунків відповідач не спростував.

Доводи відповідача про недоведеність факту поставки позивачем нафтопродуктів (в талонах) на підставі Договору поставки № 110510-1 від 11.05.2010, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З огляду на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, та розмір позовних вимог не спростував, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення 62069,33 грн. основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частин и другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та процентів річних не є штрафними санкціями, а є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, висновок місцевого суду про обґрунтованість позовних вимог стосовно стягнення 5046,95 грн. інфляційних збитків, нарахованих в зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання згідно частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, також є законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин справи, їх недоведеністю, невідповідністю висновків, що викладені у рішенні, до фактичних обставин справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням процесуальних норм, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків місцевого господарського суду по суті спору.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального спеціалізованого підприємства "Харківгорліфт", м. Харків залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 06.03.2017 у справі №922/4423/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Пелипенко Н.М.