ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15 травня 2017 р. Справа № 918/183/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про повернення вартості втраченого майна в сумі 108 730 грн

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_4, дов. від 07.04.2017 року

від відповідача: ОСОБА_5, дов. від 04.04.2017 року

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2017 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (Відповідач) про повернення вартості втраченого майна в сумі 108 730 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

25.04.2014 року між позивачем (замовник) та відповідачем (перевізник) оформлено договір-заявку № 1 на перевезення металевих дверей у кількості 34 шт за напрямком: м. Маріуполь - м. Біла Церква, кінцевий строк доставки - 29.04.2014 року.

У той же час відповідач своїх зобов'язань з перевезення вантажу у строки, обумовлені в договорі-заявці, не виконав, вантажу у місце призначення не доставив, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 108 730,00 грн вартості втраченого вантажу.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 181, 193, 224, 314 ГК України, ст.ст. 22. 530, 525, 526, 610, 612, 629, 909, 924 України тощо.

Ухвалою від 16.03.2017 року порушено провадження, справу призначено до розгляду на 27.03.2017 року.

27.03.2017 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшла заява про застосування позовної давності.

Ухвалою суду від 27.03.2017 року розгляд справи відкладено на 10.04.2017 року.

10.04.2017 року через службу діловодства господарського суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій останній просить суд витребувати на користь законного власника ОСОБА_2 визначене у видатковій накладній № Г-0000173 від 25.04.2014 року майно, з фактичного володіння ОСОБА_3

За приписами ч. 4 ст. 22 ГПК України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із ст. 54 ГПК України з доданням до неї документів, зазначених у ст. 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам ст.ст. 54 і 57 ГПК України, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду (ст. 65 ГПК України), відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК України порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання. При цьому неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч. 1 ст. 77 ГПК України.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 27.03.2017 року, суд перейшов до розгляду справи по суті, відтак заява позивача про зміну предмету позовних вимог залишається без розгляду і приєднуються до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 27.03.2017 року розгляд справи відкладено на 10.04.2017 року.

Ухвалою суду від 10.04.2017 року розгляд справи відкладено на 25.04.2017 року.

У судовому засіданні 25.04.2017 року оголошено перерву на 15.05.2017 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

25.04.2014 року між позивачем (замовник) та відповідачем (перевізник) оформлено договір-заявку № 1 про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, за умовами якого: вантажовідправник - позивач, м. Маріуполь, адреса завантаження - АДРЕСА_1, дата завантаження - 25.04.2014 року, дата доставки - 28-29.04.2014 року, адреса відвантаження - АДРЕСА_2, характер вантажу, вага, розмір - двері металічні - 34 шт, пошкодженні при транспортуванні вантажу по маршруту м. Була Церква - м. Маріуполь, фрахт і умови оплати - за рахунок перевізника.

У договорі-заявці також зазначено, що перевезення здійснюється транспортним засобом DAF AE95, НОМЕР_1, водій ОСОБА_6

У той же час відповідач заперечив факт укладення будь-яких правочинів з позивачем, у тому числі договору-заявки, копія якого міститься в матеріалах справи.

Якщо одним з учасників судового процесу подано засвідчені ним копії документів, а інший з цих учасників заперечує відповідність їх оригіналам, то господарський суд зобов'язаний витребувати такі оригінали для огляду у особи, яка їх подала.

Як пояснив позивач та його представник, договір-заявка укладався факсимільним зв'язком, сторони між собою станом на дату укладення договору-заявки не зустрічалися, переговори проводили у телефонному режимі.

Якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Для перевірки достовірності поданих суду документів може бути призначено судову експертизу.

Судом встановлено, що оригінал договору-заявки відсутній, відтак встановити належність та допустимість вказаного документу, зокрема і шляхом призначення судової експертизи, неможливо.

Крім того, як стверджує позивач, на виконання умов договору-заявки позивачем передано для перевезення вантаж - двері, що стверджується видатковою накладною (повернення) № Г-0000173 від 25.04.2014 року на загальну суму 52 500,00 грн, на якій у графі "товар отримав" проставлено підпис водія - ОСОБА_7

З матеріалів справи судом встановлено, що позивачем у простій письмові формі видано довіреність від 22.04.2014 року на ім'я ОСОБА_7 (оригінал якої у позивача також відсутній), за якою перший, як власник автотранспортного засобу (НОМЕР_1), доручив другому, який є водієм вказаного транспортного засобу, прийняти участь у складі комісії по дефектовці вантажу (53 вхідних дверей у комплекті), прийнятого до перевезення по маршруту м. Біла Церква- м.Маріуполь, який пошкоджений у процесі доставки.

У свою чергу, відповідач не є власником автотранспортного засобу, про який йдеться у договорі-заявці та довіреності від 22.04.2014 року, оскільки згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу власником останнього, державний номер НОМЕР_1, є ОСОБА_8

Судом з матеріалів справи також не встановлено існування між відповідачем та водієм - ОСОБА_7 будь-яких трудових чи цивільно-правових відносин на перевезення вантажу, так само як і відсутні докази того, що відповідач уповноважував водія у встановленому чинним законодавством порядку на отримання вантажу (у довіреності, складеній у простій письмовій формі, йдеться лише по участь у складі комісії).

За приписами ст. 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 908 ЦК України передбачено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст. 909 ЦК України, ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Як вбачається з матеріалів справи, докази оформлення між сторонами транспортної накладної (товарно-транспортної накладної тощо) відсутні.

У свою чергу, позивач просить суд стягнути з відповідача вартість втраченого вантажу, що був предметом перевезення, оскільки останній у строки та у місце відвантаження, обумовлені у договорі-заявці, відповідачем доставлений не був.

За ст. 919 ЦК України перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк. Вантаж, не виданий одержувачеві на його вимогу протягом тридцяти днів після спливу строку його доставки, якщо більш тривалий строк не встановлений договором, транспортними кодексами (статутами), вважається втраченим.

У разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами) (ст. 920 ЦК України).

У п.п. 5, 6 договору-заявки сторони погодили, що категорично забороняється відвантаження вантажу за адресою, що суперечить даним ТТН та договору-заявки. Перевізник несе повну матеріальну відповідальність з моменту прийняття вантажу до перевезення і до передачі його вантажоотримувачу, за псування чи втрату вантажу, сума втрати чи псування вантажу стягується замовником.

Відповідно до ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Отже, законодавець покладає на перевізника обов'язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу. Перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, спричинених непереборною силою. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, не зумовленого непереборною силою, відповідно до ч. 1 ст. 924 ЦК України не звільняє перевізника від відповідальності за незбереження вантажу (постанова Верховного Суду України від 23.03.2016 року у справі № 6-2086цс15).

За приписами ст. 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу. Якщо внаслідок пошкодження вантажу його якість змінилася настільки, що він не може бути використаний за прямим призначенням, одержувач вантажу має право від нього відмовитися і вимагати відшкодування за його втрату. У разі якщо вантаж, за втрату чи нестачу якого перевізник сплатив відповідне відшкодування, буде згодом знайдено, одержувач (відправник) має право вимагати видачі йому цього вантажу, повернувши одержане за його втрату чи нестачу відшкодування.

З наведених норм матеріального права вбачається, що відшкодування вартості втраченого вантажу безпосередньо ґрунтується на договорі перевезення, який укладається у письмовій формі, при цьому укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної.

Як зазначалося, доказів укладення між сторонами договору перевезення належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено, оскільки оригінал договору-заявки відсутній, а транспортна накладна взагалі не укладалася.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази передачі позивачем відповідачу вантажу, майнова шкода за втрату якого є предметом вказаного спору, при цьому в матеріалах справи міститься видаткова накладна, підписана ОСОБА_7, тоді як докази, що засвідчують зв'язок між відповідачем на водієм, у тому числі на отримання останнім матеріальних цінностей від позивача та на перевезення вантажу, відсутні.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

У силу вимог ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Статтею 179 ГК України передбачено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під доказуванням в судочинстві слід розуміти діяльність осіб, які беруть участь у справі, і суду, що здійснюється у передбаченій процесуальним законодавством формі, по встановленню юридично значущих фактів.

Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

За змістом ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У вказаній статті викладено принцип належності доказів, який полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Правило належності доказів обов'язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб'єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з'ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового пізнання полягає у з'ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов'язків (відповідальності) осіб, які є суб'єктами цих відносин. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв'язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов'язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання .

Виходячи зі змісту ст. 32 ГПК України належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

У свою чергу, правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява № 16404/03) від 19.02.2009 року, зазначається, що хоча ст. 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії", у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії").

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивач не довів належними та допустимим доказами факт укладення договору з перевезення вантажу та передачі вантажу відповідачу, майнову шкоду за втрату якого просить відшкодувати у судовому порядку (оригінали первинних документів відсутні, зв'язок відповідача з транспортним засобом та водієм не встановлено тощо), а відповідач існування будь-яких договірних відносин з перевезення вантажу заперечує, беручи до уваги те, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, отже у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, то остання застосовується судом лише у тому випадку, коли встановлено порушення права позивача. Зважаючи, що позивач не довів заявлених позовних вимог, відтак підстави для застосування позовної давності відсутні.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складене 15.05.2017 року.

Суддя Андрійчук О.В.