РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2017 р. Справа № 918/72/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

суддя Мамченко Ю.А. ,

суддя Тимошенко О.М.

при секретарі Кушніруку Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 - представник за довіреністю від 17.02.2016р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро", м.Рівне

на рішення господарського суду Рівненської області

від 27.03.17 р. у справі № 918/72/17 (суддя Політика Н.А. )

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АБМ-ТРЕЙД", смт.Локачі, Локачинського району Волинської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро", м.Рівне

про стягнення коштів в сумі 27496,80 грн. (враховуючи заяву про зменшення позовних вимог від 20.02.2017р. (вх.№615/17 від 20.03.2017р.))

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 27.03.2017р. у справі №918/72/17 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АБМ-ТРЕЙД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро" стягнення коштів в сумі 27496,80грн. (враховуючи заяву про зменшення позовних вимог від 20.02.2017р. (вх.№615/17 від 20.03.2017р.) - задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АБМ-ТРЕЙД" 17059,02грн. пені, 3516,87грн. 10% річних, 2364,21коп. інфляційних втрат, 344,10грн. витрат по оплаті судового збору та 5000,00грн. витрат на оплату послуг адвоката.

У решті позовних вимог, а саме в частині стягнення пені в сумі 2363,00грн., 10% річних в сумі 521,57грн. та інфляційних втрат в сумі 1672,13грн. відмовлено.

Провадження у справі в частині стягнення з відповідача 254260,00грн. основного боргу припинено.

Ухвалою суду повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "АБМ-ТРЕЙД" з Державного бюджету України 2562,82грн. судового збору, сплаченого платіжним дорученням №105 від 25.01.2017р., оригінал якого знаходиться в матеріалах справи №918/72/17.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати в частині стягнення 17059,02грн. пені, 5000,00грн. витрат на оплату послуг адвоката та прийняти в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні стягнення з відповідача на користь позивача 17059,02грн. пені та 5000,00грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з порушенням норм чинного законодавства;

- обґрунтовує, що задоволення позовних вимог щодо стягнення пені є безпідставним, у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Вважає, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій по договору завершився 17.01.2017р., один рік з моменту спливу строку оплати поставки від 18.12.2015р.;

- також зазначає, що витрати на послуги адвоката в розмірі 5000,00грн., сплачені позивачем адвокату як винагороду за надання правової допомоги, стягнено з відповідача в повному обсязі - безпідставно.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №918/72/17 у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Савченко Г.І., суддя Демидюк О.О..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.04.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 10.05.2017р..

У відповідності до розпорядження керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017р. №01-04/567 у зв'язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії по справі №918/72/17 - ОСОБА_2 у період з 24.04.2017р. по 13.05.2017р. включно та перебуванням у відпустці судді-члена колегії - ОСОБА_3 у період з 03.05.2017р. по 24.05.2017р. включно, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №918/72/17.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 10.05.2017р., у зв'язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії ОСОБА_2 і проведеної автоматичної зміни складу колегії суддів по справі №918/72/17, визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Мамченко Ю.А., суддя Тимошенко О.М..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у новому складі.

10.02.2017р. до суду від ТОВ "ЮТ-Агро" надійшов лист в якому останнє повідомило про зміну місцезнаходження юридичної особи, а саме на: 35820, Рівненська обл., Острозький р-н., с.Оженин, вул.Котляревського, 1, долучивши до матеріалів справи копії протоколу загальних зборів ТОВ "ЮТ-Агро" від 26.04.2017р. №2/2017 та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 03.05.2017р..

В судовому засіданні 10.05.2017р. представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2017р. у справі №918/72/17 скасувати в частині стягнення 17059,02грн. пені, 5000,00грн. витрат на оплату послуг адвоката та прийняти в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні стягнення з відповідача на користь позивача 17059,02грн. пені та 5000,00грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Позивач не скористався правом подачі письмового відзиву на апеляційну скаргу, що, у відповідності до ч.2 ст.96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Позивач в судове засідання 10.05.2017р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції та той факт, що неявка в засідання суду позивача, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого судового акту, судова колегія розглянула апеляційну скаргу за відсутності представника останнього.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.01.2015р. між ТОВ "АБМ-ТРЕЙД" (постачальник) та ТОВ "ЮТ-Агро" (продавець) укладено договір поставки №23 (далі - договір), згідно п.1.1 якого, постачальник зобов'язався передати у власність покупця товар згідно накладних відповідно до замовлень покупця, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар на умовах договору (а.с. 9-12, т.1).

Предметом договору є товар (партія товару), вказаний у накладних (надалі "товар"). Під партією сторони розуміють товар, зазначений в окремій накладній; асортимент, кількість та ціна товару погоджуються сторонами і вказуються в накладних, які є невідємною частиною договору; ціну договору складає сума усіх накладних, відповідно до яких здійснюється постачання товару (п.п.1.2, 1.3, 1.4 договору).

У відповідності до п.4.1 договору, ціна товару погоджується сторонами та зазначається в накладній на відпуск товару.

Відповідно до п.5.1 договору, оплата за товар здійснюється протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту відвантаження товару зі складу постачальника.

Пунктом 6.2.1 договору, сторони узгодили, що за несвоєчасну оплату за отриманий товар Покупець сплачує штрафну неустойку (пеню) в розмір 1% річних від простроченої суми за кожен день заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення.

Пунктом 6.2.2 договору передбачено, що за несвоєчасну оплату за отриманий товар відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України Покупець сплачує 10% річних за прострочення виконання грошових зобов'язань.

Згідно п.6.6. договору, сторони, відповідно до ст.259 Цивільного кодексу України, домовилися про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним Договором.

Відповідно до п.6.7 договору, сторони, відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, домовилися про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за даним договором, здійснюється без обмеження строку.

Як обумовлено у п.7.5 договору, з моменту укладання цього договору всі попередні домовленості (зокрема, протоколи намірі, листи, телеграми, факси, тощо) втрачають юридичну силу. Будь-які зміни або доповнення до договору дійсні лише у випадку, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані повноважними представниками обох сторін.

У відповідності до п.п.11.2, 11.3 договору, після підписання даного договору усі попередні договори, домовленості, листування, протоколи про наміри, які стосуються предмету даного договору втрачають чинність; дія договору поширюється на усі випадки поставки товару постачальником покупцю незалежно від того, чи є про це відповідна вказівка у накладній чи ні.

Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31 грудня 2015 року. В тому випадку, якщо зобовязання за договором не будуть виконані сторонами або однією із сторін, то дія договору продовжується до повного виконання зобовязань за договором (п.7.1 договору).

Договір поставки №23 від 23.01.2015р. підписаний сторонами та скріплений відтисками їх печаток.

На виконання умов договору поставки №23 від 23.01.2015р., в період з січня 2015р. по грудень 2015р. ТОВ "АБМ-ТРЕЙД" було передано, а ТОВ ЮТ-Агро" прийнято товар на загальну суму 2511260,75грн., про що свідчать долучені позивачем до матеріалів справи видаткові накладні (а.с.14-118, т.1).

Однак, у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №23 від 23.01.2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю "АБМ-ТРЕЙД" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро" про стягнення заборгованості в сумі 475551,55грн., з яких 254260,00грн. - основний борг, 137141,30грн. - пеня, 38979,73грн. - відсотки річні, 45170,52грн. - інфляційні втрати (а.с.2-6, додатки до позову а.с.7-239, т.1).

Ухвалою господарського суд Рівненської області від 30.01.2017р. прийнято позовну заяву, порушено провадження у справі №918/72/17 та призначено її до розгляду.

08.02.2017р. до господарського суду Рівненської області від ТОВ "АБМ-ТРЕЙД" надійшла заява про те, що у провадженні господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав, а також немає рішення цих органів з такого спору (а.с.247, т.1).

13.02.2017р. до господарського суду Рівненської області від ТОВ "АБМ-ТРЕЙД" надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позову в повному обсязі та зазначає, що між сторонами 14.01.2016р. було укладено новий договір поставки №21, а відтак договір, на який посилається позивач як на підставу своїх вимог, є нечинним (а.с.1, т.2, додатки до відзиву (а.с.2-56, т.2).

13.02.2017р. до господарського суду Рівненської області від ТОВ "АБМ-ТРЕЙД" надійшла довідка - розрахунок від 13.02.2017р. витрат на правову допомогу (а.с.58, т.2).

28.02.2017р. до господарського суду Рівненської області від ТОВ "АБМ-ТРЕЙД" надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог від 23.02.2017р., в якій останній просив суд стягнути з ТОВ "Ют-Агро" 52101,04грн., з яких 30346,34грн. - пеня, 6808,73грн. - відсотки річні, 14945,97грн. - інфляційні втрати. Також, просив суд стягнути з відповідача 5000,00грн. витрат на оплату послуг адвоката (а.с.65-68, т.2, розрахунки а.с.69-90, т.2).

03.03.2017р. до господарського суду Рівненської області від ТОВ "ЮТ-Агро" надійшов лист про долучення копій рахунків на оплату за 2015 рік (а.с.95-154, т.2).

06.03.2017р. до господарського суду Рівненської області від ТОВ "ЮТ-Агро" надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, в яких останній просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі(а.с.156, т.2).

06.03.2017р. до господарського суду Рівненської області від ТОВ "АБМ-ТРЕЙД" надійшла довідка - розрахунок від 06.03.2017р. на правову допомогу (а.с.158, т.2).

20.03.2017р. до господарського суду Рівненської області від ТОВ "АБМ-ТРЕЙД" надійшла заява від 20.02.2017р. про зменшення розміру позовних вимог і повернення частини судового збору, в якій останній просить стягнути з ТОВ "Ют-Агро" 19422,21грн. пені, 4038,44грн. відсотків річних, 4036,34грн. інфляційних втрат (а.с.164-166, т.2, розрахунки а.с.167-189, т.2).

Відповідно до ст.22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Як розяснено у п.п.3.10, 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством. Якщо ж до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 ГПК;

ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Як свідчить зміст вказаних вище заяв про зменшення розміру позовних вимог, ТОВ "АБМ-ТРЕЙД" просило суд стягнути з ТОВ "ЮТ-Агро" лише суму пені, 10% річних та інфляційних втрат, та фактично повністю відмовилось від вимоги про стягнення з останнього основного боргу, який є окремою самостійною позовною вимогою і була заявлена при поданні позову.

Враховуючи вище викладене, подані ТОВ "АБМ-ТРЕЙД" заяви про зменшення розміру позовних вимог судом першої інстанції прийнято до розгляду та розцінено як відмова від позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 254260,00грн. та відповідне зменшення позовних вимог в частині стягнення пені, відсотків річних та інфляційних втрат.

Отже, враховуючи задоволення господарським судом першої інстанції заяв ТОВ "АБМ-ТРЕЙД" про зменшення розміру позовних вимог має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, а саме стягнення з відповідача на користь позивача 19422,21грн. пені, 4038,44грн. відсотків річних, 4036,34грн. інфляційних втрат.

23.03.2017р. до господарського суду Рівненської області від ТОВ "ЮТ-Агро" надійшов відзив на заяву про зменшення розміру позовних вимог і повернення частини судового збору (а.с.191-192, т.2).

В судових засіданнях оголошувались перерви.

У судовому засіданні представник відповідача позов заперечив в повному обсязі та просив суд застосувати строки позовної давності до предявлених позивачем вимог щодо стягнення пені, 10% річних та інфляційних втрат.

Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Рівненської області від 27.03.2017р. у справі №918/72/17 позов задоволено частково (а.с.205-214, т.2).

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст.1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Визначаючи правову природу укладеного сторонами договору, встановлено, що такий має ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно ч. ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналогічні положення містяться в ч.1 ст.265 ГК України, відповідно до якої за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч.6 ст.265 ГК України).

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 23.01.2015р. між ТОВ "АБМ- Трейд" (постачальник) та ТОВ "ЮТ-Агро" (продавець) укладено договір поставки №23 (далі - договір), згідно п.1.1 якого, постачальник зобов'язався передати у власність покупця товар згідно накладних відповідно до замовлень покупця, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар на умовах договору.

Зокрема, на виконання умов договору договір поставки №23 від 23.01.2015р., в період з січня 2015 р. по грудень 2015 р. позивачем було передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 2511260,75грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними.

Однак, в порушення умов договору поставки №23 від 23.01.2015р., за поставлений товар розраховувався, про що свідчать долучені позивачем до матеріалів справи виписки по банківському рахунку, однак із порушенням встановлених договором строків оплати поставленого товару.

Зокрема, судом встановлено, що відповідачем 25.02.2016р. виконано зобовязання за договором від 23.01.2015р. №23.

Згідно ч.1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, якщо договором купівлі-продажу не передбачено розстрочення платежу.

За приписами ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до приписів ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2).

При цьому, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що відповідач виконав свої зобов'язання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.4 ст.22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі відмовитись від позову.

У відповідності до ч.2 ст.78 ГПК України передбачено, що до прийняття відмови позивача від позову, господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін.

Вказаний обов'язок суду зумовлений зокрема суттєвістю наслідків таких дій для позивача.

За правилами ст.80 ГПК України, відмова позивача від позову є підставою припинення провадження по справі, що в свою чергу виключає можливість повторного звернення до господарського суду із спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Як зазначено судом, представнику позивача було роз'яснено процесуальні наслідки відмови від позову.

Відповідно до ч.6 ст.22 ГПК України, господарський суд не приймає, зокрема, відмови від позову, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї - небудь права і охоронювані законом інтереси.

Оскільки звернення до суду з позовом, як і відмова від нього чи його частини, є формою реалізації прав позивача, і подана останнім заява про відмову від позову не порушує чиї-небудь законні права та інтереси, щодо процесуальних наслідків таких дій позивач ознайомлений, господарським судом Рівненської області обґрунтовано прийнято відмову від позову в частині стягнення з відповідача 254260,00грн. основного боргу.

В силу п.4 ч.1 ст.80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Таким чином, враховуючи прийняття судом заяву позивача про відмову від позову, колегія погоджується з його висновком про припинення провадження у справі в частині стягнення з відповідача 254260,00грн. основного боргу на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України.

Поряд із вказаним, з урахуванням останньої заяви про зменшення розміру позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 19422,21грн. пені, 4038,44грн. - 10% відсотків річних, 4036,34грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас, обовязковою умовою для застосування відповідальності за неналежне виконання особою взятих на себе грошових зобов'язань є наявність прострочення боржником виконання такого зобов'язання.

В силу п.6.2.2 договір поставки №23 від 23.01.2015р., за несвоєчасну оплату за отриманий товар відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України Покупець сплачує 10% річних за прострочення виконання грошових зобов'язань.

Тобто, у договорі поставки №23 від 23.01.2015р. сторони передбачили інший розмір відсотків річних, а саме - 10 % річних.

Позивач за неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань в частині вчасної оплати поставленого товару просить суд стягнути з останнього 4038,44грн. 10% річних та втрати від інфляції в розмірі 4036,34грн..

Перевіривши, здійснений місцевим господарським судом розрахунок 10% річних та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з його висновком та зазначає, що задоволенню підлягає вимога позивача про стягнення з відповідача 3516,87грн. 10% річних та 2364,21грн. втрат від інфляції, а у стягненні 521,57грн. 10% річних та 1672,13грн. інфляційних втрат слід йому відмовити.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором правові наслідки, зокрема сплата неустойки - штрафу, пені, які обчислюється відповідно до ст.549 цього Кодексу.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено, зокрема, пеню (ч.1 ст.230 ГК України).

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України встановлено, кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора.

У відповідності до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст.231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ст.ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Зі змісту вищезазначених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що обовязковою умовою для застосування відповідальності у вигляді стягнення, зокрема, пені, за неналежне виконання особою взятих на себе грошових зобов'язань є наявність прострочення боржником виконання такого зобов'язання.

Пунктом 6.2.1 договору поставки №23 від 23.01.2015р. сторони встановили, що за несвоєчасну оплату за отриманий товар Покупець сплачує штрафну неустойку (пеню) в розмір 1% річних від простроченої суми за кожен день заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення.

Як роз'яснено у п.2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" №14 від 17.12.2014р., що до стягнення пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

При цьому, з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п.1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013р.).

Водночас, відповідно до наявних у матеріалах справи документів, вбачається, що відповідач мав прострочення щодо виконання зобовязання за договором поставки від 23.01.2015р. №23.

Зокрема, позивач за неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань в частині вчасної оплати поставленого товару просить суд стягнути з останнього 19422,21грн. пені.

Перевіривши, здійснений місцевим господарським судом розрахунок пені, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з його висновком та зазначає, що задоволенню підлягає вимога позивача про стягнення з відповідача 17059,02грн. пені, а у стягненні 2363,19грн. пені слід йому відмовити.

Також, як встановлено судом, 14.01.2016р. між ТОВ "АБМ- ТРЕЙД" (постачальник) та ТОВ "ЮТ-Агро" (продавець) укладено договір поставки №23, згідно якого постачальник зобов'язався передати у власність покупця товар згідно накладних відповідно до замовлень покупця, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар на умовах договору (а.с.2, т.2).

Водночас, суд вважає безпідставні покликання відповідача на те, що договір поставки №23 від 23.01.2015р. втратив чинність у зв'язку із укладенням договору поставки №23 від 14.01.2016р., оскільки договір поставки №23 від 16.01.2016р. не містить умов про те, що з моменту укладання цього договору всі попередні домовленості втрачають юридичну силу.

Зокрема, за приписами ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Таким чином, нормами чинного законодавства визначено, що договір є чинним до моменту його розірвання, визнання недійсним, а також до передбаченого договором строку його дії та до повного виконання зобовязань.

При цьому, матеріали справи свідчать, що розірвання договору поставки від 23.01.2015р. №23 між сторонами не відбулося та не визнано зазначений догорів в судовому порядку недійсним, а відтак є чинними. Зазначене спростовує покликання відповідача про зворотнє.

Слід також зазначити, що чинне законодавство не обмежує право контрагентів на укладення між собою кількох господарсько-правових договорів, зокрема договорів поставки.

Договором від 23.01.2015р. №23 визначено строк його дії , а саме до 31.12.2015р.. Також даним договором сторонами встановлено, що дія договору продовжується до повного виконання зобовязань за договором.

Як встановлено судом, відповідачем 25.02.2016р. виконано зобовязання за договором від 23.01.2015р. №23.

Водночас, ч.4 ст.631 ЦК України визначено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відносно покликань у поданій відповідачем заяві про застосування строків позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, судом враховується, що відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Частина 2 ст.258 ЦК України передбачає спеціальну позовну давність тривалістю в один рік, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Пунктами п.6.6, 6.7 договору поставки від 23.01.2015р. №23 обумовлено, що сторони, відповідно до ст.259 Цивільного кодексу України, домовилися про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним Договором; сторони, відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, домовилися про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за даним договором, здійснюється без обмеження строку.

Таким чином, з умов вказаного договору вбачається, що сторони збільшили позовну давність щодо стягнення штрафних санкцій.

У свою чергу, відсотки річні та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а як зазначалось вище, є способом захисту майнового права та інтересу позивача, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача як боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачу та у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Отже, за вказаних обставин та зважаючи на те, що сторони продовжили строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, а щодо стягнення 10% річних та інфляційних втрат строк позовної давності не пропущений, а тому господарський суд Рівненської області дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява відповідача про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

За таких обставин, в повній мірі дослідивши матеріали справи, врахувавши наведені правові норми та перевіривши суми заявлених до стягнення пені, відсотків річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком господарського суду Рівненської області про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АБМ-ТРЕЙД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро" про стягнення коштів в сумі 27496,80грн. (враховуючи заяву про зменшення позовних вимог від 20.02.2017р. (вх.№615/17 від 20.03.2017р.)) є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають частковому задоволенню в сумі 17059,02грн. - пені, 3516,87грн. - 10% річних, 2364,21грн.. - інфляційних втрат, а у решті позовних вимог в частині стягнення 2363,19грн. пені, 251,27грн. - 10% річних, 1672,13грн. інфляційних втрат слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України оплата судових витрат покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 344,10грн..

Крім того, розглянувши заяву представника позивача про повернення частини судового збору місцевий господарський суд зазначив наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог.

За подання позовної заяви позивачем платіжним дорученням №105 від 25.01.2017р. сплачено судовий збір в розмірі 7133,27грн. (а.с.8, т.1).

Позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка була розцінена судом як відмова від позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 254260,00грн. та зменшення позовних вимог в частині стягнення пені, відсотків річних та інфляційних втрат, у звязку із чим суд дійшов висновку про припинення провадження у справі в частині стягнення з відповідача 254260,00грн. основного боргу на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України.

Також, позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої до стягнення заявлено 27496,80грн.. Судовий збір, з урахуванням приписів Закону України "Про судовий збір", за її розгляд має становити 1600,00грн..

Згідно ч.2 ст.7 Закону України "Про судовий збір" у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

У відповідності до п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Оскільки в частині стягнення основного боргу в сумі 254260,00грн. суд дійшов висновку про припинення провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України, то судовий збір в цій частині позивачу не повертається.

Відтак позивачу, на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", повернуто 2562,82грн. судового збору, у зв'язку із зменшенням суми позовних вимог.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу адвоката (оплату послуг адвоката) в розмірі 5000,00грн. слід зазначити наступне.

Згідно до ст.44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру" (ч.3 ст.48 Господарського процесуального кодексу України). Згідно з приписами ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги (ст.26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

У відповідності до ч.3 ст.48 та ч.5 ст.49 ГПК України можливе покладення на сторони у справі, як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п.1 ст.1 та ч.1 ст.6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Згідно п.6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013р. №7, витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Таким чином, відшкодовуються втрати, які були здійснені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п.1 ст.1 та ч.1 ст.6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013р. №6-рп/2013 у справі №1-4/2013.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст.28 Правил адвокатської етики, затверджених Установчим З'Їздом адвокатів України 17.11.2012р., гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.

Фактори, що повинні братися до уваги при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, включають в себе: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин даного адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката.

Жодний з названих факторів не має самодостатнього значення; вони підлягають врахуванню у взаємозв'язку з обставинами кожного конкретного випадку.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п.95 Рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015р., п.п.34-36 Рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009р., п.88 Рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з поданих доказів, 20.01.2017р. між позивачем (клієнт) та адвокатом ОСОБА_4 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №404 від 18.12.2008р.) (адвокат) було укладено договір про надання правової допомоги (представництво), згідно умов якого, адвоката приймає надавати правову допомогу клієнту в рамках господарської справи про стягнення заборгованості, штрафних санкцій, інфляційних втрат і процентів річних з ТОВ "Ют-Агро" (а.с.62, т.2).

Винагорода (гонорар) адвоката за надання правової допомоги становить 5000,00грн. (п.4.2. договору про надання правової допомоги (представництво) 20.01.2017р.).

У відповідності до копії розрахункової квитанції від 06.02.2017р. позивачем були сплачені послуги адвоката в розмірі 5000,00грн. (а.с.59, т.2).

Отже, станом на день прийняття рішення, позивачем фактично сплачені адвокату за надання правової допомоги у цій справі.

У відповідності до ч.5 ст.49 ГПК України, суми які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, при задоволенні позову покладаються на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.49 ГПК України). Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору (ч.2 ст.49 ГПК України).

Отже, враховуючи вище викладене, а також те, що спір у даній справі виник внаслідок дій/бездіяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро", колегія суддів дійшла висновку, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, про наявність достатніх підстав для віднесення витрат позивача на оплату послуг адвоката в сумі 4006,83грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог до судових витрат та покладення їх на Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро", а тому рішення місцевого господарського суду слід змінити в частині стягнення 993,17грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Згідно з ч.1 ст.32, ч.1 ст.33 та ч.2 ст.34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобов'язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків, визначитись чи потребуються спеціальні знання для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору.

Інші доводи скаржника в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.

За наведених обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 17059,02грн. пені, 3516,87грн. 10% річних, 2364,21грн. інфляційних втрат, 344,10грн. витрат по оплаті судового збору та 4006,83грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро" підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2017р. у справі №918/72/17, керуючись п.4 ч.1 ст.104 Господарського процесуального кодексу України, слід змінити.

Керуючись ст.ст.101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро", м.Рівне задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 27.03.2017р. у справі №918/72/17 змінити в частині стягнення 993,17грн. витрат на оплату послуг адвоката.

В решті рішення залишити без змін.

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти у такій редакції:

"Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро" (35820, Рівненська обл., Острозький р-н., с.Оженин, вул.Котляревського, буд.1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АБМ-ТРЕЙД" (45500, Волинська обл., Локачинський р-н., смт.Локачі, вул.Горєлова, 1, ) 17 059 (сімнадцять тисяч пятдесят девять) грн. 02 коп. пені, 3 516 (три тисячі пятсот шістнадцять) грн. 87 коп. 10% річних, 2 364 (дві тисячі триста шістдесят чотири) грн. 21 коп. інфляційних втрат, 344 (триста сорок чотири) грн. 10 коп. витрат по оплаті судового збору та 4 006 (чотири тисячі шість) грн. 83 коп. витрат на оплату послуг адвоката.".

3. Справу №918/72/17 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Тимошенко О.М.

Віддрук. прим.:

1 до справи,

2 ТОВ "АБМ-ТРЕЙД" (45500, Волинська обл., Локачинський р-н., смт.Локачі, вул.Горєлова, 1),

3 ТОВ "ЮТ-Агро" (35820, Рівненська обл., Острозький р-н., с.Оженин, вул.Котляревського, 1),

4 в наряд.