КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2017 р. Справа№ 910/21678/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Алданової С.О.

при секретарі Мурашко М.С.

за участю представників

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017р.

у справі № 910/21678/16 (суддя: Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАВР"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Сільпо Рітейл" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАВР" про визнання недійсним договору про заснування ТОВ "Кассіопея Плюс" від 25.09.2015, укладеного між сторонами, з підстав відсутності строку дії договору та його не посвідчення нотаріально.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2017р. у справі № 910/21678/16 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Сільпо Рітейл" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017р. у справі № 910/21678/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017р. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 25.04.2017р.

24.04.2017р. через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представників сторін та відповідача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про його відмову в задоволені, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Втім, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, інших учасників судового процесу, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Обставини, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір в даному судовому засіданні судом встановлено не було.

Представники сторін у судове засідання не з'явились. Причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

25.09.2015 між сторонами спору, як засновками, було укладено договір про заснування ТОВ "Кассіопея Плюс" (далі - Договір, оспорюваний договір).

Відповідно до ст. 142 ЦК України, якщо товариство з обмеженою відповідальністю засновується кількома особами, ці особи у разі необхідності визначити взаємовідносини між собою щодо створення товариства укладають договір у письмовій формі, який встановлює порядок заснування товариства, умови здійснення спільної діяльності щодо створення товариства, розмір статутного капіталу, частку у статутному капіталі кожного з учасників, строки та порядок внесення вкладів та інші умови.

Договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю не є установчим документом. Подання цього договору при державній реєстрації товариства не є обов'язковим.

Відповідно до ст.626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як на підставу недійсності Договору Позивач посилається на те, що всупереч встановленим законом вимогам, даний договір не містить строку його дії та не був нотаріально посвідченим.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ст. 180 ГК України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 631 ЦК України, договір набирає чинності з моменту його укладення. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У розділі 3 Договору сторони встановили перелік їх обов'язків по Договору, а саме:

- обмінюватися наявною в їх розпорядження інформацією з питань, що складають взаємний інтерес засновників;

- проводити спільні консультації з узгодженої тематики для обговорення питань спільної діяльності;

- нести необхідні витрати, пов'язані зі спільною діяльністю щодо створення ТОВ;

- у строк до 25.11.2015 подати державному реєстратору документи, які відповідно до законодавства України необхідні для державної реєстрації ТОВ "Кассіопея Плюс".

Перелік прав сторін за Договором також визначений його умовами, але чітко не обмежений строками.

При цьому, за приписами наведених вище норм законодавства строк дії договору, тобто час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, не обмежений будь-яким максимальним строком.

Тому, якщо щодо обов'язку подати державному реєстратору документи сторони встановили строк його виконання до 25.11.2015, то щодо інших прав та обов'язків - строк їх виконання Договором не встановлений, а отже сторони фактично погодили, що договір діє до припинення прав та обов'язків, які з нього виникли, тобто безстроково. При цьому, судом враховано правову позицію, викладену Вищим господарським судом України 07.04.2008 за N01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України".

Невиконання обов'язків у встановлений договором строк не тягне за собою недійсності договору, натомість ст. 631 ЦК України передбачає інші наслідки, а саме, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що твердження позивача про недійсність Договору, оскільки не встановлено строку його дії, не знайшли свого нормативного та доказового обґрунтування, а тому судом відхилені.

Щодо нотаріального посвідчення договору суд зазначає наступне.

За приписами ст. 142 ЦК України установчий договір не є установчим документом і подання цього договору при державній реєстрації товариства не є обов'язковим.

Зобов'язання сторін у Договорі у майбутньому нотаріально посвідчити справжність підписів своїх представників на Статуті створюваного товариства також не тягне за собою обов'язковість нотаріального посвідченні підписів представників на самому Договорі.

Стаття 209 ЦК України визначає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Для установчого договору законом не встановлено обов'язковості його нотаріального посвідчення, і наявності домовленості сторін про нотаріальне посвідчення Договору Позивач суду також не довів.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Позивачем, не подано доказів існування обставин, з якими в ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язується недійсність правочину.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017р. у справі № 910/21678/16 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає, а отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017р. у справі № 910/21678/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/21678/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

С.О. Алданова