КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2017 р. Справа№ 5020-1922/2011

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко О.В.

За участі представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від ВДВС: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 року по справі № 5020-1922/2011 (суддя: Якименко М.М.)

за скаргою Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №5020-1922/2011

за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства «Севтеплоенерго» Севастопольської

міської Ради

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва від Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» надійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Ухвалою Господарського суду міста від 25.01.2017 року у справі № 5020-1922/2011 скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - задоволено повністю.

Визнано незаконним рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 13.10.2016 року №738/20.1/10.

Визнано недійсним повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 13.10.2016 року №738/20.1/10.

Зобов'язано державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. прийняти до виконання наказ Господарського суду міста Севастополя від 01.06.2012 року №5020-1922/2011 та відкрити виконавче провадження.

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою суду першої інстанції, Відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України звернувсь до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить, скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 року у справі № 5020-1922/2011 та у задоволенні скарги ПАТ «НАК «Нафтогаз України» відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 12.04.2017.

У судове засідання 12.04.2017 представники сторін та відділу ДВС не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, колегія судді дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представників сторін та відділу ДВС.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

01.06.2012 року на примусове виконання рішення Господарського суду міста Севастополя від 24.01.2012 у справі №5020-1922/2011 та постанови Севастопольського апеляційного господарського суду від 14.05.2012, що набрали законної сили 14.05.2012, Господарським судом міста Севастополя видано наказ про стягнення з Комунального підприємства «Севтеплоенерго» Севастопольської міської Ради на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» основну заборгованість у розмірі 44 379 850,55 грн., пеню у розмірі 3 504 153,76 грн., інфляційне збільшення у розмірі 267 424,92 грн., три відсотка річних у розмірі 685 546,96 грн., судовий збір у розмір 56 460 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2016р. скаржник звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою №31/13-3602 від 29.09.2016р. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Севастополь від 01.06.2012р. у справі №5020-1922/2011, про що свідчить фіскальний чек №6954 від 30.09.2016р. та Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 159, відповідно до якого зазначене поштове відправлення отримано ВДВС 03.10.2016 р.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 статті 115 Господарського процесуального кодексу України також передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Названий Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

13.10.2016р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято повідомлення №738/20.1/10 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції яка набрала чинності з 05.10.2016 року.

Таким чином, в даному випадку державним виконавцем повинні були вчинятись виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05.10.2016р., статтями 20 та 21 якого було визначено місце та підвідомчість виконання судового рішення.

Зазначена редакція Закону України «Про виконавче провадження» (редакція до 05.10.2016р.) взагалі не передбачала винесення державним виконавцем такого процесуального документу як повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Крім цього, передостанніми редакціями Закону «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень спеціальне місце виконання рішень відносно боржників, які перебувають на території АР Крим та м. Севастополь не визначалось.

Основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Актами цивільного законодавства є також і інші Закони України, які приймаються відповідно до Конституції України.

Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Так, у рішенні від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що «Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи».

В рішенні від 09.02.1999р. №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України роз'яснив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що заява про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Господарського суду міста Севастополя від 24.01.2012р. у справі №5020-1922/2011 (яке залишено без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 14.05.2012) від 29.09.2016р. №31/13-3602 була подана Позивачем разом з наказом від 01.06.2012р. №5020-1922/2011 до канцелярії Мін'юсту 30.09.2016, тобто в період дії Закону України «Про виконавче провадження» (редакція до 05.10.2016р.), а тому виконавчі дії державним виконавцем повинні були вчинятись відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на момент подання заяви.

При винесенні оскаржуваного рішення державний виконавець посилається на положення Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.2012р. №512/5.

При цьому зазначені положення були внесенні до Інструкції наказом Мін'юсту від №2832/5 «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України».

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягувач обґрунтовано звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для примусового виконання судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція до 05.10.2016р.), державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Норми частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція до 05.10.2016р.) містять перелік підстав, за умови наявності яких державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Водночас, з оскаржуваного повідомлення вбачається, що при його винесенні державний виконавець безпідставно керувався нормою Закону України «Про виконавче провадження» в редакції після 05.10.2016р. (п. 10 ч. 4 ст. 4).

Наразі, Закон України «Про виконавче провадження» в редакції до 05.10.2016р. взагалі не передбачав винесення державним виконавцем такого процесуального документу як повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Крім цього, Законом України «Про виконавче провадження» в редакції до 05.10.2016р. та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 (в редакції до внесення до неї змін наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. №2832/5, якими її викладено у новій редакції) спеціальне місце виконання рішень відносно боржників, які перебувають на території АР Крим та м. Севастополь, не визначалось.

Суд також зазначає, що положення абзацу третього частини 4 розділу першого Інструкції з організації примусового виконання рішень, якими державний виконавець також керувався при винесенні оскаржуваного повідомлення, були внесені згідно з наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. №2832/5. Пунктом 6 зазначеного наказу №2832/5 визначено, що цей наказ набирає чинності одночасно з набранням чинності Законом України від 02.06.2016р. №1404-VIII «Про виконавче провадження», але не раніше дня його офіційного опублікування. Наказ Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. №2832/5 набрав чинності з 05.10.2016р.

Таким чином, застосування положень абзацу 3 частини 4 розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. №2832/5) при винесенні процесуального документу за заявою стягувача про відкриття виконавчого провадження, поданою 30.09.2016, тобто в період, коли вказані зміни ще не набрали чинності, суд вважає безпідставними.

Таким чином, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України був зобов'язаний прийняти до виконання наказ Господарського суду міста Севастополя від 01.06.2012р. у справі №5020-1922/2011 в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV.

Згідно ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена. За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень.

Відповідно до п. 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що подана позивачем (скаржником) скарга обґрунтована та підлягає задоволенню.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає ухвалу суду по даній справі обґрунтованою та такою, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 по справі № 5020-1922/2011 залишити без змін.

Матеріали справи № 5020-1922/2011 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

О.В. Тищенко