номер провадження справи 32/24/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2017 Справа № 908/332/17

За позовом Державного промислового підприємства Кривбаспромводопостачання (50069, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр. Миру, 15-а)

до відповідача ОСОБА_1 акціонерне товариство ДТЕК Дніпроенерго (69006, м. Запоріжжя, вул. Добролюбова, 20; факт. адр.: 53860, Дніпропетровська область, м. Зеленодольськ, Апостолівського р-ну, пл. Енергетиків, 1)

про стягнення 130296,08 грн.,

суддя Колодій Н.А.

За участю представників сторін:

Від позивача не зявився

Від відповідача ОСОБА_2 (дов. № 11 від 04.01.17)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача суми 7944,65 грн. 3% річних, суми 115944,05 грн. пені, суми 6407,38 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 20.02.2017р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/332/17, судове засідання призначено на 15.03.2017р. Ухвалою суду від 15.03.2017р. на підставі ст. 69 ГПК України строк розгляду спору у справі продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 26.04.2017р.

26.04.2017р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Справа розглянута без застосування засобів технічної фіксації судового процесу.

Представник позивач у судове засідання не зявився, але направив на електронну адресу суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд розглянути справу без участі представника позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 15.12.2014р. між позивачем та відповідачем укладений договір на послуги з постачання технічної води № 15т/н, відповідно до умов якого позивач надає послуги відповідачу з постачання технічної води з каналу Дніпро-Кривий Ріг до межі розподілу балансової належності мереж сторін. У січні, листопаді та грудні 2015р. відповідачу було подано води на суму 4850608,94 грн., яка сплачена у повному обсязі, але не своєчасно. У звязку з порушенням строків оплати відповідачу нараховано суму 7944,65 грн. 3% річних, суму 115944,05 грн. пені та суму 6407,38 грн. інфляційних втрат. На підставі ст.ст.16, 526, 610, 611, 625 ЦК України, ст. 193, 216, 217, 230 ГК України позивач просить позов задовольнити.

Представник відповідача підтримав позицію викладену у відзиві, який надійшов до суду 15.03.2017р., зазначивши, зокрема, наступне. Незважаючи на великий розмір заборгованості перед іншими кредиторами, відповідач сплатив основну заборгованість за послуги з постачання технічної води. Відповідач завжди добросовісно, у строки передбачені договором виконував свої договірні зобовязання. Намагається по мірі надходження коштів сплачувати заборгованість. Заборгованість відповідача виникла обєктивно не з його вини, а внаслідок неузгодженості в сфері оплати ДП «Енергоринок» та встановленого тарифу НКРЕК на електроенергію для ПАТ ДТЕК Дніпроенерго, що не відповідає економічно обґрунтованому рівню і призвело до виникнення складного фінансового становища компанії. Ці обставини є виключними, і одночасно є підставою для зменшення розміру нарахованих втрат від інфляції та 3% річних. Також у відзиві відповідач зазначив, що позивач пропустив передбачений законом строк для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення пені. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

29.01.2014р. між ДПП Кривбаспромводопостачання (виконавець, позивач у справі) та ПАТ ДТЕК Дніпроенерго (замовник, відповідач) був укладений договір на послуги з постачання технічної води № 15т/н, відповідно до умов якого виконавець зобовязався надавати замовнику вчасно та відповідної якості послуги з постачання технічної води з каналу Дніпро-Кривий Ріг до межі розподілу балансової належності мереж сторін, а замовник зобовязався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором (п. 1.1).

Згідно зі п. 4.3 договору розрахунки за послуги з постачання технічної води проводяться замовником на протязі поточного місяця, в повному обсязі, але не пізніше 06 числа місяця, наступного за розрахунковим, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

Відповідно до п. 8.1 договору він набирає чинності з дня його підписання і діє з 01.01.2015р. о 31.12.2015р., та вважається подовженим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку не буде письмово заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд.

Згідно з ст.ст. 11, 509 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору є договір.

Приписами ст. 629 цього Кодексу встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний припис містить п.п.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у січні, листопаді та грудня 2015р. поставив відповідачу технічну воду на загальну суму 4850608,94 грн., що підтверджується актами про надання послуг від 28.01.2015р. на суму 1405387,63 грн., від 27.11.2015р. на суму 2211931,49 грн., від 28.12.2015р. на суму 1233289,82 грн.

Відповідач, в свою чергу, оплату за отримані послуги здійснив в повному обсязі, що підтверджується виписками з банку, однак перерахування коштів здійснювалося з порушенням строків, встановлених п. 4.3 договору.

Предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат за порушення строків оплати.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Спосіб захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та компенсації (плати) за користування боржником коштами, належними до сплати кредиторові передбачений у ст. 625 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо законом чи договором не встановлений інший розмір відсотків.

За порушення відповідачем грошового зобовязання позивачем нараховано суму 7944,65 грн. 3% річних за загальний період з 07.02.2015р. по 28.01.2016р. та суму 6407,38 грн. інфляційних втрат за період з 07.01.2016р. по 21.01.2016р.

Перевіривши розрахунки 3% річних за актами від 28.01.2015р. та від 28.12.2015р., суд встановив, що розрахунки здійснено вірно. Перевіривши розрахунок 3% річних за актом від 27.11.2015р. суд вважає за необхідне скоригувати його в частині визначення періоду, оскільки граничний строк оплати за даним актом є 07.12.2015р. (06.12.2015р. є вихідним днем). Так, за актом від 27.11.2015р. 3% річних повинні нараховуватися з 08.07.2015р. по 28.01.2016р., сума річних при цьому становить 5192,35 грн.

Таким чином, до стягнення підлягає сума 7762,85 грн. 3% річних.

Пунктом 3.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» визначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Відповідно до п 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за період з 07.01.2016р. по 21.01.2016р., тобто за неповний місяць .

За таких обставин, у задоволенні позову в частині вимог про стягнення суми 6407,38 грн. інфляційних втрат слід відмовити.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 115944,05 грн. за загальний період з 07.02.2015р. по 28.01.2016р.

Пунктом 6.1 договору сторонами визначено, що при несвоєчасній оплаті за отримані послуги замовник зобов'язаний сплатити пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до вимог Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань № 543/96-ВР від 22.11.1996р. платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно ж до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність. Згідно положень коментованої статті до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Як вже зазначалось, відповідачем у відзиві зазначено про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.

Згідно зі ст. 253 ЦК України початок перебігу строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За приписами п. 4.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

В пункті ж п. 4.4.2. вказаної постанови зазначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Факт порушення зобовязання відповідачем суд вважає доведеним, нарахування позивачем пені є обґрунтованим та законним, однак суд відмовляє в цій частині позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру інфляційних та 3% річних, суд зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України, у разі якщо штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Згідно з ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до п.п. 3.1, 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань сплата інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способами захисту майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У звязку з зазначеним, клопотання відповідача щодо зменшення 3% річних задоволенню не підлягає, оскільки 3% річних не відносяться до неустойки.

За таких обставин, в цілому, позовні вимоги задовольняються частково.

Згідно зі ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 акціонерне товариство ДТЕК Дніпроенерго (69006, м. Запоріжжя, вул. Добролюбова, 20; факт. адр.: 53860, Дніпропетровська область, м. Зеленодольськ, Апостолівського р-ну, пл. Енергетиків, 1; ) на користь Державного промислового підприємства Кривбаспромводопостачання (50069, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр. Миру, 15-а; ) суму 7762 (сім тисяч сімсот шістдесят дві) грн. 85 коп. 3% річних, суму 116 (сто шістнадцять) грн. 44 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.04.2017р.

Суддя Н.А. Колодій