РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2017Справа №910/5219/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/5219/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАМАН ШИПІНГ"

до товариства з обмеженою відповідальністю "КАДЕВЕ"

про стягнення 190 764,27 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Фещенко І.С., довіреність №89 від 13.04.2017р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАМАН ШИПІНГ" (надалі - позивач) до приватного підприємства "КАДЕВЕ" (надалі - відповідач) про стягнення 190 764,27 грн. 181 044,02 грн. основного боргу, 9 720,25 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору на транспортно-експедиторське обслуговування №1909/1 від 19.09.2016р., внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 181 044,02 грн., за прострочення сплати якої нарахована пеня в розмірі 9 720,25 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2017р. порушено провадження у справі № 910/5219/17 та призначено її розгляд на 20.04.2017р.

19.04.2017р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

Присутній у судовому засіданні 20.04.2017р. позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 31.03.2017р. не виконав, письмовий відзив на позов не подав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 21.03.2017р. було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, та отримана останнім.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.09.2016р. між позивачем (експедитор) та відповідачем (клієнт) укладено договір на транспортно-експедиторське обслуговування №1909/1 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого клієнт доручає, а експедитор зобов'язується організувати за рахунок клієнта транспортно-експедиторське обслуговування, перевезення експортно-імпортного та транзитного вантажу по території України та в міжнародному просторі, а також надати інші транспортно-експедиторські послуги клієнту за погодженням сторін.

Пунктом 1.3. договору встановлено, що під кожне конкретне перевезенням клієнт надає експедитору заявку, в якій обумовлюється найменування і кількість вантажу, маршрут перевезення (порт завантаження, порт вивантаження, місце доставки вантажу), планована дата надання вантажу відправником, типу транспортного засобу, дані про вантажовідправника і вантажоодержувача та іншу необхідну інформацію, що стосуються організації ТЕО. Заявка подається за 2 тижні до початку завантаження і готовності вантажу до перевезення.

Згідно п.п. 3.1.8., 4.1.3. договору клієнт зобов'язаний своєчасно оплачувати послуги експедитора, а саме протягом трьох банківських днів від дати доставки вантажу на митний термінал за місцем акредитації клієнта.

Розрахунки проводяться клієнтом на підставі виставлених/виданих експедитором рахунків. При цьому, якщо у експедитора втрачається можливість контролювати вантаж, який знаходиться у нього в процесі транспортування/експедирування, в т.ч. як утримання/застави, як забезпечення виконання клієнтом своїх фінансових зобов'язань, клієнт оплачує послуги експедитора протягом трьох календарних днів з моменту виставлення/видання рахунку, і експедитор надає послуги тільки після повного отримання експедитором, від клієнта оплати всіх належних сум і витрат по вже наданими послугами експедитора, а також після повної передоплати послуг з доставки такого вантажу клієнту, вантажоодержувачу (п. 4.1.4. договору).

У п. 4.1.7. договору зазначено, що плата експедитору вказується в додатках до даного договору. Такий додаток може мати вигляд додаткової угоди, заявки, акту виконаних робіт, рахунку експедитора, гарантійного листа.

Згідно п. 5.3.4. договору у випадку несвоєчасного здійснення клієнтом оплати по виставленим рахункам експедитора, клієнт сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, яка підлягає сплаті за кожен день та за весь час такого прострочення.

Термін дії договору встановлюється з моменту підписання обома сторонами до кінця календарного року. При відсутності пропозицій про розірвання цього договору за 20 днів до кінця року, такий договір вважається продовженим на один кожний наступний календарний рік (п. 7.1. договору).

На виконання умов договору та заявки відповідача №10 від 31.12.2016р. позивач належним чином здійснив організацію перевезення та транспортно-експедиторське обслуговування імпортного вантажу у контейнерах №№ TCNU4955760, ZCSU8689160, ZCSU8816201, ZCSU8825754, що підтверджується відповідними товаротранспортними накладними (СМR) №№ 056494, 056497, 056496 та 056495.

У зв'язку із зазначеним позивач виставив відповідачу рахунки на загальну суму 184 044,02 грн., а саме рахунки-фактури: № LS-3996993 від 11.01.2017р. на суму 64 192,01 грн., № LS -3996989 від 11.01.2017р. на суму 64 192,01 грн., № LS -3996322 від 05.01.2017р. на суму 52 660,00 грн.

Листом № 1444/20 від 07.02.2017р. позивач повідомив відповідача про наявність боргу в розмірі 181 044,02 грн. та необхідність його погашення у строк до 10.02.2017р.

Також, позивач звернувся до відповідача з претензією №1501/20 від 16.02.2017р. про сплату 181 044,02 грн. заборгованості за договором на транспортно-експедиторське обслуговування №1909/1 від 19.09.2016р.

Позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання зобов'язань за договором на транспортно-експедиторське обслуговування №1909/1 від 19.09.2016р. щодо своєчасної оплати наданих послуг з перевезення та транспортно-експедиторського обслуговування імпортного вантажу, у зв'язку із чим просить стягнути з останнього 181 044,02 грн. основного боргу, 9 720,25 грн. пені.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є не обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

За приписами ст.ст. 930 Цивільного кодексу України, договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі. Клієнт повинен видати експедиторові довіреність, якщо вона є необхідною для виконання його обов'язків.

Згідно зі ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору на транспортно-експедиторське обслуговування №1909/1 від 19.09.2016р. позивачем було надано послуги з перевезення та транспортно-експедиторського обслуговування імпортного вантажу на суму 181 044,02 грн. грн., що підтверджується товаротранспортними накладними (СМR) №№056494, 056497, 056496 та 056495.

Згідно з ч. 1 ст. 931 Цивільного кодексу України, розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Згідно ч. 2 ст.12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи із умов договору на транспортно-експедиторське обслуговування №1909/1 від 19.09.2016р. строк виконання відповідачем зобов'язань з оплати наданих послуг перевезення та транспортно-експедиторського обслуговування імпортного вантажу є таким, що настав.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як свідчать матеріали справи, відповідач всупереч п. 4.1.3. договору своє зобов'язання зі своєчасної оплати наданих послуг в повному обсязі не виконав, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 181 044,02 грн.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що строк оплати вартості наданих послуг перевезення та транспортно-експедиторського обслуговування імпортного вантажу за договором, відповідно до п. 4.1.3. останнього, настав, проте, доказів оплати наданих послуг в повному обсязі станом на день розгляду справи відповідачем не надано, суд визнає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором на транспортно-експедиторське обслуговування №1909/1 від 19.09.2016р. в розмірі 181 044,02 грн. обґрунтованими

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи викладене, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, визнав його обґрунтованим, у зв'язку з чим позовна вимога в частині стягнення 9 720,25 грн. пені підлягає задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "КАДЕВЕ" (03062, м. Київ, проспект Перемоги, будинок 67; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАМАН ШИПІНГ" (65082, м. Одеса, Військовий узвіз, будинок 12, офіс 401, ) основний борг у сумі 181 044,02 грн., пеню в сумі 9 720,25 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 861,46 грн. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 25.04.2017р.

СуддяА.І. Привалов