ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2017 р. Справа № 922/326/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №961 Х/1-7) та апеляційну скаргу позивача (вх. №1057 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 09.03.17 у справі

за позовом Міністерства оборони України, м. Київ,

до ТОВ "СОАП-ТЕКО", м. Харків,

про стягнення 157248,71 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Міністерство оборони України, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "СОАП-ТЕКО" пені в сумі 116781,71 грн. та штрафу в сумі 40467,00 грн. за порушення умов договору №286/3/15/561 від 02.11.2015.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору про поставку для державних потреб матеріально - технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/15/561 від 02.11.2015, а саме простроченням поставки товару відповідно до Акту приймального контролю (якості) № 02 від 21.12.2015 на суму 106272 грн., № 03 від 24.12.2015 на суму 98242,56 грн. та не здійснення поставки товару на суму 246056,04 грн., у зв'язку з чим нараховано штраф та пеню у розмірі передбаченому п.7.3.3. Договору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.03.2017 року (суддя Чистякова І.О.) позов задоволено частково в сумі 44290,09 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "СОАП-ТЕКО" (61018, м. Харків, вул. Залютинська, 10, ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 6, ) пеню в сумі 44290,09 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 664,35 грн. В решті частині позову в сумі 112958,62 грн. - відмовити.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати в частині стягнення пені в сумі 44290,09 грн., прийняти в цій частині нове рішення, яким у позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що на його думку пеня за недопоставлений товар на суму 246059,04 грн. має бути розрахована з 22.12.2015 по 31.12.2015, оскільки відповідач фактично мав можливість здійснити поставку товару лише до 31.12.2015 - в строк дії договору.

Позивач також із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що на його думку судом відмовлено у задоволенні позову внаслідок застосування позовної давності за умов неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

В судовому засіданні представник відповідача свою апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував, просив залишити її без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача свою апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував, просив залишити її без задоволення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обовязків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

02.11.2015 року між Міністерством оборони України (надалі - Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СОАП-ТЕКО" (надалі - Постачальник) відповідно до рішення комітету з конкурсних торгів Замовника (протокол від 19.10.2015 № 75/643/6) було укладено договір про поставку для державних потреб матеріально - технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/15/561 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору Постачальник зобов'язується у 2015 році поставити Замовнику мило, засоби мийні та засоби для чищення (Лот 2. Мило туалетне (Мило туалетне тверде "Банне")) (далі - товар), а Замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі.

Згідно п.1.2. Договору номенклатура товару, передбаченого до поставки за Договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання Договору, визначаються Специфікацією, відповідно до якої загальна кількість Товару для постачання - 23500 кг., вартістю 578100,00 грн. (з ПДВ), строк (термін) постачання до 20.12.2015 (включно).

Ціна цього Договору становить: 578100,00 грн., у тому числі: ПДВ 96350,00 грн. (загальний фонд) (п.3.1. Договору).

Згідно з п.5.3. Договору датою поставки товару вважається дата вказана одержувачем Замовника у акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній Постачальника.

Відповідно до п.6.1.1. Договору Замовник зобов'язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати грошові кошти за поставлені товари протягом 30 банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання Постачальником Замовнику належним чином оформлених документів, передбачених Договором.

Згідно з п.6.1.2. Договору Замовник зобов'язується прийняти поставлений товар згідно з належним чином оформленим і підписаним актом приймального контролю якості товару.

Відповідно до п.7.2. Договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань при закупівлі товарів за бюджетні кошти Постачальник сплачує Замовнику штрафні санкції (штраф, пеня) у розмірах передбачених пунктом 7.3. Договору.

Згідно з п.7.3.3. Договору за порушення строків виконання зобов'язання Постачальник сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з Постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і діє до 31.12.2015 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення. Після закінчення терміну дії Договору, звіряння взаєморозрахунків здійснюється на підставі підписаних обома сторонами актів звіряння (п.10.1. Договору).

Відповідно до п.11.2. Договору зміни і доповнення до цього Договору вносяться тільки у письмовій формі шляхом укладення відповідних додаткових угод, які будуть додаватися до тексту цього Договору як невід'ємні його частини.

Як вбачається з матеріалів справи сторонами не вносились зміни щодо кількості, вартості та строків поставки товару.

Відповідно до акту приймального контролю (якості) №01 від 23.11.2015 відповідач поставив позивачу товар в кількості 5184 кг на суму 127526,40 грн., який позивач оплатив 01.12.2015, що підтверджується платіжним дорученням № 286/3/4029 на суму 127526,40 грн.

Відповідно до акту приймального контролю (якості) №02 від 21.12.2015 відповідач поставив позивачу товар в кількості 4320 кг на суму 106272 грн. 22.12.2015, про що вказано одержувачем позивача у видатковій накладній № СТ-2112-2 від 21.12.2015 та в акті, як це передбачено п.5.3. Договору.

Позивач оплатив вартість товару поставленого відповідачем на суму 106272 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 286/3/4664 від 29.12.2015.

Відповідно до акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 відповідач поставив позивачу товар в кількості 3993,6 кг на суму 98242,56 грн.

Позивач оплатив вартість товару поставленого відповідачем на суму 98242,56 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 286/3/4829 від 30.12.2015 на суму 98242,56 грн.

Отже, як вбачається з матеріалів справи відповідач виконав свої зобов'язання частково, здійснивши поставку товару за Договором на загальну суму 332040,96 грн.

Позивач в свою чергу оплатив товар поставлений відповідачем в повному обсязі, проте, відповідачем не здійснено поставку решти товару на суму 246059,04 грн.

За таких обставин, відповідач порушив умови договору щодо строків поставки товару відповідно до акту приймального контролю (якості) №02 від 21.12.2015, акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 та не здійснив поставку решти товару на суму 246059,04 грн.

Вищенаведені обставини стали підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача пені, нарахованої за прострочення поставки товару на суму 106272 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №02 від 21.12.2015 за період з 21.12.2015 по 22.12.2015 в сумі 2125,44 грн., пені, нарахованої за прострочення поставки товару на суму 98242,56 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 за період з 21.12.2015 по 24.12.2015 в сумі 3929,72 грн. та пені, за нездійснення поставки решти товару на суму 246056,04 грн. за період з 21.12.2015 по 03.02.2016. Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення штрафу у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору за прострочення понад 10 днів, що становить - 40467 грн.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 2 ст.712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу (ст.663 Цивільного кодексу України).

Згідно з нормами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом (Господарським).

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230, ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Як вище встановлено, згідно з п.7.3.3. Договору за порушення строків виконання зобов'язання Постачальник сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з Постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору.

Отже, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 15.01.2015 у справі № 910/23600/13/3-204гс14.

В даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Враховуючи те, що 20 грудня 2015 року припадає на вихідний день (неділя) днем закінчення строку поставки товару є 21 грудня 2015 року.

Приймаючи до уваги те, що відповідач прострочив поставку товару понад 10 днів на суму 246059,04 грн., колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги про стягнення штрафу у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору, що становить - 40467 грн. є обґрунтованими.

Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

У п. 1.9. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14, господарським судам роз`яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Крім того, у п. 1.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14 господарським судам роз`яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Як правильно зазначено місцевим господарським судом, позивачем безпідставно нараховано пеню за прострочення поставки товару на суму 106272 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №02 від 21.12.2015 за період з 21.12.2015 по 22.12.2015 в сумі 2125,44 грн., оскільки днем закінчення строку поставки товару є 21 грудня 2015 року, а день фактичної поставки товару не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 2125,44 грн. заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування пені, нарахованої за прострочення поставки товару на суму 98242,56 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 за період з 21.12.2015 по 24.12.2015 в сумі 3929,72 грн., колегія суддів погоджується із твердженням місцевого господарського суду про те, що розмір пені за період з 22.12.2015 по 23.12.2015 становить 1964,85 грн., отже врешті частині позову щодо стягнення пені нарахованої за прострочення поставки товару на суму 98242,56 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 в сумі 1964,87 грн. позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки в цій частині пеня нарахована безпідставно.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування пені, нарахованої за нездійснення поставки товару на суму 246056,04 грн. за період з 21.12.2015 по 03.02.2016, колегія суддів погоджується із твердженням місцевого господарського суду про те, що пеня підлягає нарахуванню за період з 22.12.2015, а тому станом на 03.02.2016 становить 108264,66 грн., отже врешті частині позову щодо стягнення пені нарахованої за прострочення поставки товару на суму 246056,04 грн. позовні вимоги в сумі 2461,91 грн. не підлягає задоволенню, оскільки в цій частині пеня нарахована безпідставно.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається правомірність нарахування пені на загальну суму 110229,51 грн. та штрафу в сумі 40467 грн., а позовні вимоги в частині стягнення пені на суму 6552,20 грн. заявлено безпідставно та місцевим господарським судом правомірно відмовлено у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що оскільки договором термін поставки встановлено саме до 20.12.2015 включно, тому пеню слід нараховувати з 21.12.2015 незалежно від того чи є 20.12.2015 року робочим днем, не приймаються колегією суддів, оскільки такі доводи суперечать названим вище положеннями частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів приймає до уваги те, що у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд застосувати строк позовної давності щодо заявлених позивачем вимог щодо стягнення пені та штрафу.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У п.3.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" господарським судам України роз'яснено, що стосовно вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вище встановлено у п.1.2 Договору строк постачання товару за Договором визначено 20.12.2015 (включно).

Відповідно до ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Враховуючи те, що 20 грудня 2015 року припадав на вихідний день (неділя) днем закінчення строку є саме 21 грудня 2015 року.

Таким чином, про порушення свого права позивач довідався саме з 22.12.2015.

Отже, з 22.12.2015 починається перебіг позовної давності стосовно вимог про стягнення пені, а з 01.01.2016 перебіг позовної давності стосовно вимог про стягнення штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до суду 17.01.2017.

Тобто, на момент звернення позивача до суду з позовом про стягнення штрафу в сумі 40467 грн., пені, нарахованої за прострочення поставки товару на суму 98242,56 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 за період з 22.12.2015 по 23.12.2015 в сумі 1964,85 грн. та пені нарахованої за нездійснення поставки товару на суму 246056,04 грн. за період з 22.12.2015 по 16.01.2016 в сумі 63974,57 грн., а всього - 106406,42 грн. сплила позовна давність, про застосування якої заявлено відповідачем.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 44290,09 грн. пені, нарахованої за період з 17.01.2016 по 03.02.2016 за нездійснення поставки товару на суму 246056,04 грн., суд вважає, що вони є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, відповідають вимогам діючого законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Згідно ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 2.1., п. 2.2, п. 2.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14 господарським судам роз`яснено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Стаття 32 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких, господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін.

В статті 33 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті документи, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на вищевикладені обставини, приписи закону і на те, що позивачем не доведено поважності причин пропущення позовної давності, колегія суддів вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу в сумі 40467 грн., пені, нарахованої за прострочення поставки товару на суму 98242,56 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 за період з 22.12.2015 по 23.12.2015 в сумі 1964,85 грн. та пені нарахованої за нездійснення поставки товару на суму 246056,04 грн. за період з 22.12.2015 по 16.01.2016 в сумі 63974,57 грн. слід відмовити зі спливом позовної давності.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що позивач 20.12.2016 року - тобто в межах строку позовної давності, звертався до господарського суду Харківської області, а тому позовна давність, у зв'язку із зазначеним є перерваною, колегія суддів відхиляє та зазначає наступне.

Відповідно до положень пункту 4.4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

Оскільки подану 20.12.2016 року позивачем позовну заяву було повернуто через неподання доказів сплати судового збору - тобто без додержання вимог процесуального закону - статті 57 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи зазначені вище положення пункту 4.4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року, колегія суддів зазначає про відсутність обставин переривання позовної давності.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача, стосовно можливості нарахування штрафних санкцій по 31.12.2015, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч.4 ст. 631 Цивільного кодексу України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. При цьому, наявність або відсутність можливості у позивача прийняти поставку в залежності від бюджетного періоду не звільняє відповідача від обов'язку здійснення такої поставки.

Щодо посилань відповідача на положення пункту 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

З викладеного вбачається, що пеня у розмірі 0,1 відсотка може застосовуватись лише якщо інший розмір не передбачено в договорі. В укладеному між сторонами договору врегульовано розмір пені, а тому посилання відповідача на статтю 231 Господарського кодексу України відхиляється колегією суддів.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, а апеляційні скарги позивача та відповідача задоволенню не підлягають, оскільки їх доводи не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.03.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 27.04.2017 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.