ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2017 р. Справа № 925/1522/16

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі Ткаченку А.О., за участю представників сторін: позивача ОСОБА_1 за довіреністю, відповідача не зявились, у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Канівського комунального підприємства теплових мереж про стягнення 6670586 грн. 43 коп.,

ВСТАНОВИВ:

02.12.2016 року позивач - публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - звернувся в Господарський суд Черкаської області з позовом (вх. № 24999 від 05.12.2016) до Канівського підприємства теплових мереж (далі - відповідач) про стягнення, на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 3291/15-БО-36 від 25.12.2014 року, 3 483 828 грн. 19 коп. боргу за отриманий протягом січня квітня та жовтня - грудня 2015 року природний газ, 2 076 656 грн. 96 коп. пені, 964 466 грн. 92 коп. інфляційних втрат, 145 634 грн. 36 коп. 3% річних, що разом станом на 11.08.2016 року складали 6670586 грн. 43 коп., та відшкодування понесених судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу № 3291/15-БО-36від 25.12.2014 року, що полягає у порушенні передбачених договором строків оплати вартості газу.

Ухвалою від 08.12.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, по ній порушено провадження у справі № 925/1522/16, справу призначено до судового розгляду.

Відповідач 17.01.2017 року подав до господарського суду письмовий відзив на позов (а.с. 55), за змістом якого відповідач заперечував проти позову повністю з мотивів відсутності підстав для стягнення боргу, оскільки між сторонами був погоджений графік погашення заборгованості, відповідно до якого змінено строки та порядок розрахунків (т.1 а.с.56-58). Крім того, відповідач 31.01.2017 року подав клопотання (вх. №2332/17, т.1 а.с. 66-67) в якому зазначив, що у позивача відсутні підстави застосування до відповідача заходів відповідальності, передбачених нормами ст. 217 ГК України, ст.ст. 614, 625 ЦК України, п. 7.2. договору. Також, на думку відповідача, нарахування штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних здійснено з порушенням норм чинного законодавства, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних і пені суперечать нормам ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», також відповідач, з урахуванням викладеного просив зменшити розмір пені до 1 грн., в решті позовних вимог відмовити та розстрочити сплату заборгованості згідно узгодженого графіку.

Представник позивача в судових засіданнях позов з підстав і в розмірі, викладених в позовній заяві, підтримав і просив суд задовольнити повністю, проти відзиву відповідача і наведених ним правових позицій заперечував з підстав, викладених у письмовому поясненні (т.1 а.с. 84-92), в яких, зокрема, зазначив про правомірність нарахування неустойки, інфляційних та 3% річних. Відповідач в особі своїх представників в судових засіданнях позовні вимоги не визнав і просив суд в задоволенні позову відмовити повністю з мотивів, викладених у відзиві на позов, доповненнях до нього. В засідання суду 02.03.2017 року відповідач явку свого представника не забезпечив, його неявка не перешкоджає вирішенню спору по суті, тому суд розглянув справу без його участі за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд задовольняє позов частково з наступних підстав.

25.12.2014 року позивачем - публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», як продавцем, і відповідачем - Канівським підприємством теплових мереж, як покупцем, а разом - сторонами було укладено договір № 3291/15-БО-36 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір), за умовами п.п. 1.1., 1.2. якого продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ ввезений на митну територію України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти і оплатити цей природний газ, на умовах даного договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Відповідно до п.п. 3.3., 5.2., 6.1., 7.2. вищевказаного Договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу; ціна за 1000 куб. м газу становить 6 384,70 грн., крім того ПДВ 20% - 1 276,94 грн., всього з ПДВ 7 661,64 грн.; оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу; у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. даного договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Додатковими угодами до Договору №№ 1-2,4-9 від 16.02.2015, 24.03.2015, 29.05.2015, 09.06.2015, 27.07.2015, 21.10.2015, 22.10.2015, 25.11.2015 року сторони викладали у новій редакції умови договору (зокрема пункт 5.2 Договору) щодо ціни і загальної суми вартості газу (т.1 а.с. 25-33).

На виконання умов Договору позивач поставив з січня по квітень 2015 року та з жовтня по грудень 2015 року, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 1171,292 тис. м3 на загальну суму 10 110 818 грн. 80 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за спірний період (т.1 а.с. 34-40) і визнано відповідачем.

Відповідач свої зобов'язання за договором поставки природного газу виконав з порушенням умов п. 6.1 Договору, в повному обсязі та вчасно за поставлений природний газ не розрахувався.

За розрахунком позивача, згідно з даними його бухгалтерського обліку і інформацією обслуговуючого банку заборгованість відповідача по основному боргу станом на 11.08.2016 року за природний газ, поставлений з січня по квітень 2015 року та з жовтня по грудень 2015 року, складала 3483828 грн. 19 коп. (т.1 а.с. 11-18).

У жовтні 2016 року відповідачем складено графік погашення заборгованості перед позивачем за спірним Договором, у визнаному розмірі 3 483 828 грн. 19 коп. щомісячними платежами у розмірі 68310 грн. з жовтня 2016 по грудень 2020 року включно (т.1 а.с. 58).

До подачі позову, 12.10.2016 року платіжним дорученням № 592 на суму 68 310 грн., 16.11.2016 року платіжним дорученням № 670 на суму 68 310 грн. відповідач здійснив оплату за договором № 3291/15-БО-36 купівлі-продажу природного газу від 25.12.2014 року на загальну суму 136 620 грн. (т.1 а.с. 59-60).

Після порушення провадження у справі, 12.12.2016 року платіжним дорученням № 754, 19.01.2017 року платіжним дорученням № 47, 08.02.2017 року платіжним дорученням № 115, відповідач перерахував на рахунок позивача по 68 310 грн., а разом 204 930 грн. згідно графіка погашення (т.1 а.с. 61, т.2 а.с. 114-115).

Крім того, відповідач надав суду Акт звірки розрахунків за період з 01.01.2015 31.12.2016 за договором № 3291/15-БО-36 купівлі-продажу природного газу від 25.12.2014 року, який підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками, згідно якого заборгованість відповідача станом на 31.12.2016 року становить 3 278 989 грн. 19 коп. (без врахування проплат здійснених в січні-лютому 2017 року).

Отже, спірні правовідносини сторін виникли із договору № 3023/15-ТЕ-36 купівлі-продажу природного газу від 26.11.2014 року, вимоги позивача і заперечення відповідача витікають із прав і обов'язків сторін за цим договором.

За змістом ст.ст. 173, 174, 193, 202 ГК, ст.ст. 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обовязків (зобовязань), зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, припиняється на підставах, встановлених договором або законом, зокрема належним виконанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина спірної заборгованості у розмірі (68310+68310) 136 620 грн. відповідачем була сплачена 12.10.2016 і 16.11.2016 року до звернення з позовом до суду, тобто до 02.12.2016 року, провадження у справі № 925/1522/16 порушено ухвалою від 08.12.2016 року, на зазначену суму вимоги позивача в частині стягнення основного боргу суд визнає безпідставними.

Заборгованість зі сплати вартості поставленого природного газу у 2015 році у розмірі 3 347 208 грн. 19 коп., наявна на момент звернення до суду, підтверджена позивачем належними і допустимими доказами, відповідачем визнана і частково у розмірі (68310+68310+68310) 204 930 грн. добровільно погашена після подачі позову 12.12.2016, 19.01.2017, 08.02.2017 року до прийняття рішення у справі. Вищенаведене свідчить, що предмет спору в цій частині позову (вимога про стягнення 204 930 грн. основного боргу) відсутній, продовження розгляду справи недоцільне. Відповідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу). Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Таким чином, заборгованість відповідача станом на момент прийняття рішення складає 3 142 278 грн. 19 коп., що відповідачем належними і допустимими доказами не спростовано.

При вирішенні спору в частині стягнення 2 076 656 грн. 96 коп. пені, 964 466 грн. 92 коп. інфляційних втрат, 145 634 грн. 36 коп. 3% річних за період прострочення станом на 11.08.2016 року суд керується приписами статей 549 - 552, 610-612, 614 ЦК України, статтями 216-218, 229 - 232, 234 ГК України, ст. 625 ч. 2 ЦК України, нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розясненнями, викладеними в постановах Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» N 14 від 17.12.2013 року.

Зокрема, відповідно до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України: порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання); у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частинами 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

З вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що окремою та обовязковою підставою (умовою) застосування до учасника господарських відносин відповідальності за порушення зобовязання є наявність вини, яка, у розумінні вищевказаної норми, полягає у невжитті особою всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Пунктами 6.3. абз. 3, 6.4. договору № 3023/15-ТЕ-36 від 26.11.2014 року сторони погодили, що у разі, якщо на поточний рахунок із спеціальним режимом використання покупця надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного газу, покупець зобовязується здійснити будь-які дії в межах чинного законодавства для виконання пункту 6.1. цього договору. У разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від покупця, погашає вимоги продавця у такій черговості, незалежно від призначення платежу: 1) витрати продавця, повязані з виконанням; 2) інфляційні нарахування, відсотки річних, пенні, штрафи; 3) основна сума боргу.

З огляду на викладені обставини справи і приписи законодавства суд заперечення відповідача на позов в частині відсутності його вини у вчиненні спірного правопорушення, а саме порушення строків розрахунків за спожитий газ, визнає недоказаним, необґрунтованим і відхиляє.

Разом з тим, розрахунок розміру заборгованості зі сплати пені, інфляційних нарахувань, відсотків річних позивачем проведено з урахуванням обставин справи, вимог законодавства, відтак вимоги позивача в цій частині суд визнає обґрунтованими і задовольняє, його ж (відповідача) клопотання про їх перерахунок визнає необґрунтованим і відхиляє.

Заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру пені до 1 грн., суд також вважає необґрунтованим і відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Відповідно п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суд України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам.

В порушення вищезазначеного, заявником не викладено обставин в підтвердження винятковості випадку, розмір на який відповідач просить зменшити пеню необгрунтований. Крім того, виходячи з інтересів сторін, розмір заявленої до стягнення пені не є надмірно великим порівняно із основною заборгованістю відповідача.

Крім того, в обґрунтування заперечень проти позову, відповідач посилається на норми Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», прийнятого 03.11.2016 року.

Згідно зі статтею 1 цього Закону, учасники процедури врегулювання заборгованості підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ст. 2, дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Стаття 3 вищевказаного Закону встановлює порядок участі у процедурі врегулювання заборгованості.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються: копії установчих документів; копії наявних ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності; копії балансу підприємства (організації) та звіту про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованості станом на 1 липня 2016 року (розрахункова дата) та за останній звітний період; довідка, складена підприємством (організацією) у довільній формі, про обсяги та структуру дебіторської та кредиторської заборгованостей із зазначенням кредиторів, дебіторів, величини і видів заборгованості станом на розрахункову дату та за останній звітний період; копії актів звіряння взаєморозрахунків; розрахунки обсягів заборгованості з різниці в тарифах та копії протоколів територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах (ця норма не поширюється на теплогенеруючі підприємства, що не постачають теплову енергію населенню).

Відповідальність за повноту та достовірність даних, наведених у поданих документах, несуть учасники процедури врегулювання заборгованості.

Рішення про включення або про відмову у включенні до реєстру приймається керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, або уповноваженою ним посадовою особою протягом 10 робочих днів з дня надходження заяви та розміщується на офіційному веб-сайті цього органу (частини 1-2 статті 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії»).

Частиною 3 ст. 7 цього Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Таким чином, для списання неустойки, 3 % річних та інфляційних втрат в порядку, передбаченому вищевказаним Законом, Жашківське підприємство теплових мереж мало набути статусу учасника процедури врегулювання заборгованості, тобто бути включеним до реєстру.

Оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості чи подання документів, визначених частиною 2 статті 3 вказаного Закону, то підстав ненарахування неустойки (штраф, пеня), інфляційних нарахувань, проценти річних, або списання з дня набрання чинності цим Законом нарахованих суд не вбачає.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини справи повинні підтверджуватись лише належними і допустимими доказами, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судом, відповідно до ст. 22 ГПК України, було запропоновано сторонам подати докази в обґрунтування позову і заперечень проти нього, брати участь в засіданнях суду, вони своїми правами скористались на свій розсуд, подали всі наявні у них докази і на їх підставі судом прийнято рішення у справі.

З урахуванням викладеного, відповідно до умов Договору, обставин справи та вимог законодавства суд вважає, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 3 142 278 грн. 19 коп. основного боргу, 2 076 656 грн. 96 коп. пені, 964 466 грн. 92 коп. інфляційних втрат, 145 634 грн. 36 коп. 3% річних. В частині стягнення 204 930 грн. суми основного боргу, провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України. В решті вимог позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати - сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в тому числі з врахуванням сплаченої після подачі позову суми основного боргу, що складає 98 009 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст. 49, 80 ч. 1 п. 11, 86, 82-84 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Канівського підприємства теплових мереж, 7, місцезнаходження: 19203, Черкаська область, м. Канів, вул. Енергетиків, буд. 30 на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», , місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6 3 142 278 грн. 19 коп. основного боргу, 2 076 656 грн. 96 коп. пені, 964 466 грн. 92 коп. інфляційних втрат, 145 634 грн. 36 коп. 3% річних та 98 009 грн. 50 коп. судових витрат.

Провадження у справі в частині вимог про стягнення 204 930 грн. основного боргу припинити.

В задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення 136 620 грн. основного боргу, 2049 грн. 30 коп. судового збору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд Черкаської області протягом десяти днів з дня підписання.

Повний текст рішення підписано 10.05.2017 року.

Суддя В.М. Грачов