ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2017 р.Справа № 922/494/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2 Харківської області, м.Харків в інтересах держави в особі Харківської міської ради, м.Харків, Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", м.Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Харків за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради, м.Харків
про стягнення 183168,63грн.
за участю представників:

від прокуратури: Горгуль Н.В., посвідчення №036152 від 29.10.2015

від першого позивача: Ворожбянов А.М., довіреність №08-11/4551/2-16 від 27.12.16

від другого позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №2 Харківської області (далі за текстом - прокурор) в інтересах держави в особі Харківської міської ради (далі за текстом - перший позивач) та Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" (далі за текстом - другий позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі за текстом - відповідач) про стягнення 183168,63грн., з яких: 176583,03грн. збитків, 6585,60грн. за виконані топографічні роботи.

На підтвердження позовних вимог прокурор посилається на те, що відповідач використовує земельну ділянку під належним йому об'єктом нерухомості, розташованим за адресою АДРЕСА_1, без укладення відповідного договору оренди землі та не сплачує орендну плату.

Ухвалою від 08.02.2017 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено Департамент містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради (далі за текстом - третя особа).

Прокурор та представник першого позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Другий позивач свого представника в судове засідання не направив, причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. В письмових проясненнях, які надійшли до суду 16.03.2017 підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити.

Відповідач письмового відзиву на позов не надав, представника в судове засідання 24.04.2017 не направив. В минулих судових засіданнях його представник просив у задоволенні позову відмовити. Зазначав, що відповідач сплачує земельний податок за користування земельною ділянкою, а також заперечував проти наданого прокурором розрахунку позовних вимог. Крім того, 18.04.2017 подав заяву про застосування позовної давності.

Третя особа представника в судове засідання не направила, пояснень щодо позову не надала, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши представників прокуратури та першого позивача, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.10.2008 у справі №50/154-08 визнано за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю літ"Б-3" №1-16 загальною площею 552,7кв.м (далі за текстом - Нежитлова будівля), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З наявних у справі доказів вбачається, що після отримання права власності на вказану нежитлову будівлю відповідачем не було оформлено право користування або власності щодо відповідної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (далі за текстом - Земельна ділянка).

Так, згідно листа №19-20-0.23,08-19/116-17 від 14.04.2017 Відділу у м.Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області вбачається, що правовстановлюючі документи на право власності або користування на Земельну ділянку у даному відділі не обліковуються.

Відповідно до листа №1823/0/27-17 від 18.04.2017 Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради згідно з архівними даними управління проекти рішень харківської міської ради щодо надання вищевказаної Земельної ділянки у власність або користування для розміщення, здійснення будівництва, збереження будь-яких будинків, будівель або споруд, управлінням не готувалися на розгляд сесії Харківської міської ради.

Згідно листа №2436/0/225-17 від 19.04.2017 Департаменту земельних відносин харківської міської ради, на Земельну ділянку договір оренди не обліковується. Рішень щодо продажу, надання у користування (власність) цієї Земельної ділянки міською радою не приймалося.

Відповідачем вищевказані обставини не оспорені та доказів на їх спростування не надано.

З технічного звіту топографічного знімання, виконаного КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" на замовлення Харківської місцевої прокуратури №2, вбачається, що фактична площа Земельної ділянки під вищевказаною Нежитловою будівлею відповідача складає 0,0229га.

Оскільки відповідач не сплачує орендну плату за користування Земельною ділянкою, прокурор зазначає, що бюджет міста Харкова з 01.10.2013 по 30.09.2016 недоотримав 176583,03грн. орендної плати.

Враховуючи викладені обставини, прокурор звернувся до господарського суду Харківської області з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь першого позивача 176583,03грн. збитків. Також, у позові прокурор просить стягнути на користь другого позивача 6585,60грн. за виконані топографічні роботи, яке було проведено з метою визначення фактичної площі Земельної ділянки.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент набуття відповідачем права власності на нежитлову будівлю за вішенням від 08.10.2008 у справі 50/154-08) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Відповідачем докази набуття відповідних прав на спірну земельну ділянку після набуття права власності на нежитлову будівлю не надані.

Статтею 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідачем не надано суду відповідного договору купівлі-продажу щодо будівлі за адресою АДРЕСА_1, який би підтверджував наявність у попереднього землевласника (землекористувача) права власності або права користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена.

Редакція статті 125 Земельного кодексу України, яка є чинною на момент звернення прокурора з даним позовом, передбачає, що право власності, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Аналогічні вимоги щодо здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку визначені статтею 182 ЦК України, згідно якої, право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають державній реєстрації.

Відповідачем не надано суду доказів реєстрації за ним речових прав на Земельну ділянку. Отже, у суду відсутні підстави вважати, що останній набув належних прав власності або користування щодо цієї земельної ділянки.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач використовує земельну ділянку з порушенням вимог чинного законодавства без будь-якого оформлення відповідного права власності чи користування.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку. Отже, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата.

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов'язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст.ст.14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).

Відповідач в період з 01.10.2013 по 30.09.2016 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, що призвело в результаті до неодержання Харківською міською радою надходжень до бюджету м. Харкова.

Згідно зі статтею 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Враховуючи викладене, прокурор правомірно звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача збитків.

При цьому, прокурор обґрунтовано, виходячи з розрахунків розміру плати за використання земельної ділянки на території м.Харкова, визначив, що відповідач:

- за період з 01.10.2013 по 31.12.2013 мав сплатити орендну плату в розмірі 12972,09грн.;

- за 2014 рік мав сплатити орендну плату в розмірі 45556,72грн.;

- за 2015 рік мав сплатити орендну плату в розмірі 56900,48грн.;

- за період з 01.01.2016 по 30.09.2016 мав сплатити орендну плату в розмірі 61153,74грн.

Отже, загальний розмір недоотриманої бюджетом м.Харкова орендної плати з 01.10.2013 по 30.09.2016 склав 176583,03грн.

Суд зазначає, що представник відповідача, заперечуючи проти обчисленого прокурором розміру збитків, не надав суду заперечень щодо конкретних невірно визначених величин та власного контррозрахунку, що не відповідає принципу змагальності сторін (статті 4-3 ГПК України).

Разом із тим, відповідачем під час розгляду даної справи було заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частин 3-5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки прокурор звернувся до суду з позовом у даній справі 08.02.2017, його вимоги про стягнення збитків за період з 01.10.2013 до 08.02.2014 є такими, що заявлені з пропуском строку позовної давності, а тому в їх задоволенні має бути відмовлено.

Враховуючи викладене, а також те, що прокурором не наведено поважних причин пропуску позовної давності, стягненню підлягають збитки, нараховані за період з 08.02.2014 по 30.09.2016 в розмірі 158729,87грн., з яких:

- 40675,65грн. за період з 08.02.2014 по 31.12.2014;

- 56900,48грн. за 2015 рік;

- 61153,74грн. за період з 01.01.2016 по 30.09.2016.

Щодо заперечень відповідача на відсутність у прокурора права на подання даного позову суд зазначає, що відповідно до ст.131-1 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво в суді інтересів держави, організація і порядок діяльності органів прокуратури визначається законом.

Статтею 2 ГПК України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду на захист інтересів держави.

Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Зміст поняття "державні інтереси" розглянуто в рішенні Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 8 квітня 1999 року: державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно з положеннями ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Згідно статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", однією з форм місцевого самоврядування є представництво спільних інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Згідно з п.п.1 п. "б" ч. 1 ст. 33 зазначеного закону, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель.

Стаття 80 Земельного кодексу України відносить до суб'єктів права власності на землі комунальної власності територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Таким чином, органи місцевого самоврядування в особі сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів поєднують в собі охоронні (контрольні) функції та функції суб'єкта права власності з усіма притаманними йому правомочностями щодо володіння, користування та розпорядження об'єктом права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, що знаходяться на території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Земельна ділянка є державною власністю та відповідно до ст. 12 та п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України повноваження щодо розпорядження нею в межах м. Харкова здійснює Харківська міська рада.

Відповідно до ст. 12 Земельного Кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції міських рад відносяться регулювання земельних відносин.

Згідно зі ст. 142 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління, якої здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень.

Статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ст. 122 Земельного кодексу України).

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюються на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (ст. 124 Земельного кодексу України).

Пред'являючи позов у даній справі, прокурор виходить з необхідності вирішення проблем суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму стягнення недоотриманих коштів до бюджету.

Безоплатне використання природного ресурсу землі ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що також потребує прокурорського реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.

Таким чином, суд вважає, що прокурором правомірно заявлено позов у даній справі.

Щодо доводів відповідача про те, що він сплачував земельний податок за користування земельною ділянкою, суд зазначає наступне.

Згідно підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Відповідачем не надано та матеріали справи не містять доказів наявності у нього права власності на спірну земельну ділянку.

Також відсутні й докази отримання цієї земельної ділянки у постійне користування.

Крім того, згідно статті 92 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла станом на дату набрання законної сили рішенням від 08.10.2008 у справі №50/154-08) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б)громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації.

Подальші зміни до норми статті 92 Земельного кодексу України, у тому числі поточна редакція даної статті, також не відносили відповідача до складу суб'єктів, які мали право отримати спірну земельну ділянку в постійне користування.

За таких обставин, відповідач мав сплачувати плату за спірну земельну ділянку саме у формі орендної плати, а не земельного податку. Тому сплата ним земельного податку не може вважатися належним виконанням ним свого обов'язку як землекористувача.

Щодо посилань відповідача на зміну власника Нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1, яка відбулася на підставі договорів дарування від 01.12.2016 №2746 та від 02.12.2016 №2755, суд зазначає, що вказана обставина не впливає на вирішення даного спору, оскільки позовні вимоги заявлені прокурором за період, що передував відчуженню даного майна.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь другого позивача 6585,60грн. за виконані топографічні роботи суд зазначає, що замовником цих робіт є Харківська місцева прокуратура №2, а не відповідач. Отже, відповідач не брав на себе будь-яких зобов'язань перед другим позивачем щодо оплати вказаних робіт, а тому у суду відсутні підстави для стягнення з нього цих коштів.

Крім того, прокурором не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та необхідністю проведення топографічного знімання зайнятої відповідачем Земельної ділянки. Відсутні докази звернення безпосередньо до відповідача за отриманням відомостей щодо площі Земельної ділянки та докази відмови в їх наданні з боку відповідача. Не доведено необхідність замовлення топографічних робіт саме у другого позивача, а не у іншої особи, яка відповідно до законодавства має право здійснювати топографічні роботи.

При цьому, доводи прокурора, викладені у його листі від 04.04.2017 (а.с.132), щодо стягнення даних коштів в порядку статті 49 ГПК України відхиляються судом, оскільки сума в розмірі 6585,60грн. заявлена прокурором саме як позовна вимога в інтересах держави в особі другого позивача до відповідача, а тому не може бути стягнута судом як судові витрати. Прокурор під час розгляду справи позовні вимоги не змінював та від позову в цій частині не відмовлявся.

За таких обставин, в позові в частині стягнення 6585,60грн. за виконані топографічні роботи слід відмовити.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов, заявлений заступником керівника Харківської місцевої прокуратури №2 Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради, до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61052, АДРЕСА_1, кв.16, код НОМЕР_1) на користь Харківської міської ради (61003, м.Харків, м-н Конституції, 7, код 04059243, 0002 в УДК у Харківської обл. м.Харкова, МФО 851011, код оплати , одержувач ВДК у м.Харкові) збитки у розмірі 158729,87грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61052, АДРЕСА_1, кв.16, код НОМЕР_1) на користь Прокуратури Харківської області (61050, м.Харків, вул.Богдана Хмельницького, 4, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м.Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету - 2800) 2648,75грн. судового збору.

В іншій частині позову, заявленого заступником керівника Харківської місцевої прокуратури №2 Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради, до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовити.

В позові, заявленому заступником керівника Харківської місцевої прокуратури №2 Харківської області в інтересах держави в особі Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 6585,60грн. за виконані топографічні роботи - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в установленому законодавством порядку.

Повне рішення складено 28.04.2017 р.

Суддя М.В. Калантай