ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2017 р.Справа № 922/696/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Самсоновій М.М.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Промоснова", м. Харків
до ФО П ОСОБА_2, м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - Зубар В.В. за дов. № б/н від 31 жовтня 2016 року

відповідача - ОСОБА_2 (особисто)

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалася

ВСТАНОВИВ:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Промоснова", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, про визнання недійсним договору купівлі-продажу товарів № 12/01/15 від 12 січня 2015 року. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що договір купівлі-продажу товарів № 12/01/15 від 12 січня 2015 року суперечить вимогам ст.ст. 230, 234 ЦК України і, відповідно. в силу ст. 215 вказаного Кодексу має бути визнаним недійсним. Як стверджує позивач, дата укладення спірного договору не відповідає дійсній даті (договір підписано заднім числом) укладення; договір є фіктивним та спрямованим на завдання шкоди підприємству-позивача в особливо великих розмірах з метою доведення товариства до банкрутства, оскільки реально підприємство-позивач товар, який є предметом оспорюваного договору, не купувало та не отримувало.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01 березня 2017 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/696/17 призначено її до слухання у судовому засіданні на 13 березня 2017 року. Розгляд справи неодноразово відкладався, востаннє ухвалою суду від 28 березня 2017 року до 03 квітня 2017 року. 03 квітня 2017 року по розгляду даної справи оголошено перерву до 24 квітня 2017 року, в зв'язку з відпусткою судді Калініченко Н.В.

Судом долучено до матеріалів справи документи які надійшли через канцелярію суду від позивача: клопотання щодо необхідності призначення судової технічної експертизи (вх. № 11014 від 03 квітня 2017 року); пояснення щодо необхідності призначення судової технічної експертизи (вх. № 11016 від 03 квітня 2017 року).

Клопотання позивача про залучення доказів (вх. № 13613 від 24 квітня 2017 року) повертається позивачу на підставі п. 2.4.8 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України 20 лютого 2013 року № 28, з огляду на те, що докази, про долучення яких клопоче позивач, вже наявні в матеріалах справи (арк. спр.110-112), а ухвала Харківського апеляційного господарського суду від 06 квітня 2017 року у справі № 922/218/17 взагалі не стосується даної справи.

В призначене судове засідання 24 квітня 2017 року представники сторін з'явилися, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, відповідач проти задоволення позову заперечував в повному обсязі.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

12 січня 2015 року між позивачем (покупець, в особі директора ОСОБА_1.) та відповідачем (продавець) було укладено договір № 12/01/15 купівлі-продажу товарів. Відповідно до п. 1.1 договору, в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, продавець (відповідач у справі) зобов'язується передати у власність покупця (позивача у справі), а останній - прийняти у свою власність та оплатити товар в кількості та за ціною (вартістю), що наводяться в додатках до цього договору, які підписуються та скріплюються печатками обох сторін та є невід'ємною частиною цього договору. Передача товару у власність покупця здійснюється продавцем протягом терміну та за адресою, яка визначається в додатках до цього договору. Факт передачі товару у власність покупцеві оформлюється сторонами шляхом підписання двостороннього акту прийому-передачі товару або видаткової накладної, які підписуються обома сторонами у момент передачі-приймання товару. Покупець несе ризик випадкової загибелі (або пошкодження) товару лише з моменту підписання обома сторонами акта прийому-передачі товару або видаткової накладної (п.п. 2.1, 2.2 договору). Загальна ціна (вартість) товару за цим договором складає 824 391,35 грн. (п. 3.1 договору). Згідно п.п. 8.1, 8.2 договору, договір набирає чинності з дати його укладення (підписання) сторонами та діє до моменту повного та належного виконання сторонами усіх своїх зобов'язань за цим договором. Закінчення строку дії цього договору не звільняє жодну зі сторін від відповідальності за його порушення (невиконання та/або неналежного виконання), яке мало місце під час дії цього договору.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій видаткової накладної № К-00000011 від 15 січня 2015 року та акту приймання-передачі майна від 15 січня 2015 року, відповідачем передано, а позивачем отримано товар на загальну суму 824 391,35 грн. Позивачем було направлено на адресу відповідача лист-претензію за вих. № 8/3 від 31.03.2015 року, відповідно до якої позивач просив у строк до 03 квітня 2015 року вирішити питання заміни товару, переданого за видатковою накладною № К-00000011 від 15 січня 2015 року, на якісний товар. За актом приймання-передачі майна від 03 квітня 2015 року та накладної повернення товару постачальнику № К-00000012 від 03 квітня 2015 року позивачем передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 824 391,35 грн. на виконання додаткової угоди № 1 від 03 квітня 2015 року про розірвання договору № 12/01/15 купівлі-продажу товарів від 12 січня 2015 року, яку складено між сторонами та згідно якої сторони дійшли згоди про розірвання договору № 12/01/15 купівлі-продажу товарів від 12 січня 2015 (оригінали вказаних документів знаходяться в матеріалах справи № 922/218/17, з якої, справи, позивачем знято копії та долучено до матеріалів даної справи).

Як вказує позивач у позовній заяві, дата укладення спірного договору не відповідає дійсній даті (договір підписано заднім числом) укладення; договір є фіктивним та спрямованим на завдання шкоди підприємству-позивача в особливо великих розмірах з метою доведення товариства до банкрутства, оскільки реально підприємство-позивач товар, який є предметом оспорюваного договору, не купувало та не отримувало; вказані обставини й стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію спору у даній справі, з врахуванням встановлених обставин та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із зазначеними вимогами зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивним правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Водночас фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним; позивач має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створення юридичних наслідків. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

Згідно п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Оспорюваний договір № 12/01/15 купівлі-продажу товарів від 12 січня 2015 року за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Як зазначалося вище в даному рішенні суду, на виконання умов оспорюваного договору відповідачем було передано, а позивачем отримано товар, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією видаткової накладної № К-00000011 від 15 січня 2015 року та копією акту приймання-передачі майна від 15 січня 2015 року, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств. Водночас, як вбачається з накладної про повернення товару постачальнику № К-00000012 від 03 квітня 2015 року та з акту від 03 квітня 2015 року приймання-передачі майна, позивачем здійснено в цілому повернення товару відповідачу.

Враховуючи вище викладене в сукупності, а саме факт передання товару, що підтверджується вказаними вище копіями видаткової накладної та акту приймання-передачі майна від 15 січня 2015 року, які підписані представниками сторін та скріплено печатками підприємств, договір № 12/01/15 купівлі-продажу товарів від 12 січня 2015 року не може розцінюватися судом як фіктивний, з огляду на, що й не може визнаватися недійсним, а позовні вимоги позивача з підстав фіктивності правочину є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи, відповідно, не підлягають задоволенню.

Твердження позивача про те, що колишній директор підприємства позивача, ОСОБА_1 з квітня 2015 року (дата звільнення) по даний час відмовляється передавати новому керівнику товар, який є предметом договору № 12/01/15 купівлі-продажу товарів від 12 січня 2015 року, спростовують наявною в матеріалах копією накладної про повернення товару постачальнику № К-00000012 від 03 квітня 2015 року, наданої саме позивачем до матеріалів справи, яка свідчить про повне повернення товару відповідачу; тобто товар, що є предметом оспорюваного договору, було ще на початку квітня 2015 року повернуто відповідачеві. Посилання позивача на факт неналежної сплати податків відповідачем не підставою визнання договору недійсним та входить до компетенції (повноважень) органів доходів і зборів. Більш того, вказані обставини в сукупності в будь-якому випадку, не є підставою для визнання договору недійсним.

Суд вважає за необхідне зазначити, що обставини, які вказані позивачем у позовній заяві та покладені в обґрунтування позову (фіктивність правочину), можуть бути встановлені лише в межах кримінального провадження, а вирок суду (при наявності) є підставою для перегляду даного рішення суду за нововиявленими обставинами.

Підстави позову позивача, а саме посилання останнього на ст. ст. 229, 230 ЦК України (одна сторона правочину навмисно ввела другу сторону в оману стосовно обставин, які мають істотне значення; правочин вчинений під впливом помилки), визначені позивачем саме в позовній заяві та без надання будь-яких доказів на їх обґрунтування; при цьому під час розгляду справи в суді позивач усно вказував на те, що саме відповідачем введено в оману позивача, проте без підтвердження (обґрунтування) вказаних обставин, жодних пояснень з документальним обґрунтуванням, тощо щодо зазначених підстав позивачем також не надано. У зв'язку із зазначеним та в контексті статей 203, 229, 230 ЦК України підстави застосування вказаних норм, як і норми статті 215 Закону, відсутні, через що позов з цих підстав також не підлягає задоволенню через необґрунтованість.

Твердження відповідача про те, що накладна на повернення товару постачальнику № К-00000012 від 03 квітня 2015 року та акт прийому-передачі майна від 03 квітня 2015 року, а також додаткова угода № 1 про розірвання договору № 12/01/15 купівлі-продажу товарів від 12 січня 2015 року ним не підписувались, а товар не повертався, спростовуються вказаними накладною, актом та додатковою угодою. Посилання відповідача про його необізнаність щодо вказаних документів (про існування вказаних документів взагалі не знав) не знаходять свого правового підтвердження, адже оригінали вказаних документів знаходяться у матеріалах справи № 922/218/17. Факт обізнаності відповідача про наявність вказаних документів спростовується долученням копій даних документів судом до матеріалів даної справи ще 28 березня 2017 року, про що судом було оголошено під час судового засідання 28 березня 2017 року, на якому був присутній відповідач; водночас, доказів звернення відповідача до правоохоронних органів із заявою про підробку документів до суду не надано, більш того, сам відповідач під час судового засідання 24 квітня 2017 року підтвердив той факт, що він із відповідною заявою до правоохоронних органів не звертався.

Клопотання позивача про призначення судової технічної експертизи (вх. № 11014 від 03 квітня 2017 року), яке підтримано представником позивача, та проти задоволення якого заперечував представник відповідача, суд визнав не підлягаючим задоволенню, оскільки надані суду документи скріплені печатками підприємства-позивача, справжність яких (відбитків відтиску печаток) позивач не спростовує, через що висновок експертизи не впливатиме на результат вирішення даного спору.

З огляду на наведене та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 03.05.2017 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/696/17