КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. Справа№ 910/23349/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Пашкіної С.А.

Баранця О.М.

при секретарі Вінницькій О.В.

За участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування»

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2017

у справі № 910/23349/16 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування»

до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Ілльчівське»

про відшкодування 7 765,55 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 7 765,55 грн., яке позивачем як страховою організацією за укладеним з ОСОБА_3 договором добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 046.0900510.102 від 31.07.2015 було виплачено в зв'язку з пошкодженням автомобіля «Деу Нексія», державний номерний знак НОМЕР_1, внаслідок ДПТ, що сталася з вини ОСОБА_4 - водія автомобіля «Мерседес Бенц Віто 111СD», державний номерний знак НОМЕР_2, цивільно-правова відповідальність осіб, які на законних підставах керують яким, застрахована у відповідача згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ № 5795146.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2017, повний текст якого складений 09.03.2017, у справі № 910/23349/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду ґрунтується на тому, що, враховуючи відсутність доказів направлення позивачем відповідачу Заяви про виплату страхового відшкодування в порядку регресу вих.. № 0561/2016 від 13.09.2016, є підстави вважати, що обов'язок відповідача з прийняття рішення про виплату страхового відшкодування або прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не настав, оскільки позивачем не надано доказів звернення до відповідача з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування.

До правовідносин сторін в цій справі суд першої інстанції застосував норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа Страхування» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2017 по справі № 910/23349/16 повністю та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що:

- виходячи зі змісту ст. 27 Закону України «Про страхування», згідно з якою до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток, у позивача саме після виплати страхового відшкодування потерпілому виникло право зворотної вимоги;

- рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 встановлено, що кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту;

- відповідно до постанови Верховного суду України №23/279 від 28.08.2012 позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність цієї особи, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а тому позивач може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Ухвалою від 18.04.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Баранець О.М., Пашкіна С.А. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» прийнято до розгляду та порушено апеляційну провадження.

Позивач та відповідач в судове засідання представників не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників сторін за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

31.07.2015 позивач як Страховик та ОСОБА_3 як Страхувальник та Вигодонабувач уклали договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 046.0900510.102 (а.с.13) (далі Договір), предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом - «Деу Нексія», державний номерний знак НОМЕР_1 (далі Автомобіль).

В п. 10 Договору сторонами погоджено, що строк дії Договору з 00 годин 00 хвилин 02.08.2015 по 24 годину 00 хвилин 01.08.2016, та те, що у випадку несплати страхувальником страхового платежу або його чергової частини у повному розмірі у встановлені Договором строки, Договір припиняє свою дію о 00 годин 00 хвилин дати, визначеної як строк оплати страхового платежу або його частини.

16.05.2016 о 08 годині 30 хвилин на а/д Київ-Ковель 23 км+300 м в смт. Гостомель відбулася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) (зіткнення автомобілів) за участю Автомобіля та автомобіля «Мерседес Бенц Віто 111СD», державний номерний знак НОМЕР_2 (далі Автомобіль 1), під керуванням ОСОБА_4.

В результаті ДТП пошкоджено застрахований позивачем Автомобіль.

Згідно зі складеним позивачем Страховим актом № 0561.206.16.01.01 від 18.08.2016 (а.с. 22), з урахуванням розрахунку страхового відшкодування (а.с. 21) та того, що франшиза за Договором страхування (безумовна) щодо збитків, завданих ДТП, становить 1% від страхової суми 88 00 грн., тобто 880 грн., до виплати в якості страхового відшкодування призначено 7 765,55 грн.

Як слідує зі змісту страхового акту, вартість матеріального збитку, що підлягає виплаті за умовами Договору, визначена позивачем виходячи з даних, встановлених в рахунку-фактурі Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно Кар» № ТКСчИ06136 від 11.07.2016 на суму 10 999,35 грн. (особи, яка здійснила ремонт Автомобіля) (а.с. 20). Сума, визначена у вказаному рахунку, була зменшена на вартість робіт з фарбування заднього бамперу, які не віднесені до спірної ДТП (2 353,80 грн.).

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» (в редакції на дату спірної ДТП) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У поданій позивачем Заяві про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (за договором КАСКО та ОСЦПВВНТЗ) справа № 0561.206.16.01 від 16.05.2016, (а.с. 17-18), Страхувальник просить виплатити страхове відшкодування згідно з рішенням Вигодонабувача (за умовами Договору ОСОБА_3 є як Страхувальником, так і Вигодонабувачем - примітка суду).

Згідно зі складеним позивачем Страховим актом № 0561.206.16.01.01 від 18.08.2016 страхове відшкодування вирішено виплатити на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно Кар», тобто особи, яка здійснила ремонт Автомобіля.

З наявної в матеріалах справи копії платіжного доручення № 16446 від 05.08.2016 (а.с. 23) слідує, що страхове відшкодування в сумі 7 765,55 грн. перераховане позивачем на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно Кар».

З відмітки банку на вказаному платіжному доручення слідує, що воно банком проведено, а отже, страхове відшкодування позивачем виплачене в повному обсязі відповідно до умов Договору.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено Автомобіль, визнано ОСОБА_4, що підтверджується постановою Ірпінського міського суду Київської області від 06.06.2016 у справі № 367/4283/16-п (а.с. 16) та довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 91689327 (а.с. 15).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З наявного в матеріалах справи витягу з електронної бази Моторного (транспортного) страхового бюро України (а.с. 28) слідує, що в період з 13.11.2015 по 12.11.2016 (дата спірної ДТП 16.05.2016) цивільно-правова відповідальність щодо Автомобіля 1 була застрахована відповідачем згідно з полісом АЕ 5795146 (далі Поліс) (страхувальник ОСОБА_8).

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати такого відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).

Стаття 1 Закону (тут і далі в редакції, чинній на момент виплати позивачем страхового відшкодування) встановлює, що володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Враховуючи, що матеріли справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_4 неправомірно володів Автомобілем 1 під час скоєння спірної ДТП, його володіння забезпеченим транспортним засобом (Автомобіль 1) під час спірної ДТП вважається правомірним.

За правилами ст. 22 Закону обов'язок відшкодувати шкоду при настанні страхового випадку покладено на страховика, яким застраховано цивільно-правову відповідальність особи, винної у настанні такого випадку.

Згідно ч. 4 ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно, вказані особи мають право на звернення до страховика з відповідними вимогами.

Отже, в даному випадку саме відповідач як страховик цивільно-правової відповідальності осіб, які правомірно володіють Автомобілем 1, тобто і ОСОБА_4 (особи, яка визнана винною у спірній ДТП), має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок спірної ДТП, а позивач як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок спірної ДТП, набув право вимоги, яке ця особа, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Щодо розміру заявленого до стягнення страхового відшкодування слід зазначити таке.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За правилами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону, сума спірного страхового відшкодування має бути зменшена на суму франшизи.

Зі змісту витягу з Полісу слідує, що ліміт відповідальності відповідача як страховика за шкоду, завдану майну, становить 50 000 грн., франшиза - 510 грн.

Водночас, позивачем при зверненні до суду з цим позовом, заявлене до стягнення страхове відшкодування не зменшено на суму франшизи, встановлену Полісом.

Отже, враховуючи вказані вище обставини, позивач має право на стягнення з відповідача виплаченого страхового відшкодування в сумі 7 255,55 грн. (7 765,55-510).

Водночас колегія суддів вважає невірним, як підстава для відмови у позові, висновок суду першої інстанції про те, що обов'язок відповідача з прийняття рішення про виплату страхового відшкодування або прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не настав, оскільки позивачем не надано доказів звернення до відповідача з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування, з огляду на таке.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Після виплати страхового відшкодування позивач отримав право вимоги потерпілої особи, але не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність цієї особи, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище правових норм, позивач може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України №23/279 від 28.08.2012 та № 910/17223/13 від 04.11.2014.

Крім того, в постанові від 04.11.2014 № 910/17223/13 Верховний суд України дійшов висновку що, позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, оскільки може реалізувати своє право безпосередньо шляхом подачі позову до суду.

У вказаній Постанові Верховний суд також встановив те, що аналіз положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави для висновку, що у момент укладення договору обов'язкового страхування страховик приймає на себе зобов'язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

Страховик за договором страхування відповідальності надає згоду на прийняття обов'язку сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

Відтак, відповідач у даних правовідносинах не є страховиком щодо позивача, а є особою, відповідальною за завдані збитки в порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Відповідно до п.22.1 ст.22 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

За змістом п.36.4 ст.36 Закону виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Колегією суддів досліджено, що виплата здійснена позивачем на підставі умов договору майнового страхування та правил страхування, які поширюються на відносини страховика (позивача) та його страхувальника та не суперечить чинному законодавству.

Зазначені документи є достатніми доказами на підтвердження фактично здійснених витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП. Кінцевим підтвердженням здійснення такої виплати суми страхового відшкодування є саме платіжне доручення, що свідчить про здійснення фактичних витрат позивачем.

З огляду на зазначене, до позивача, який виплатив страхове відшкодування ремонтному підприємству в розмірі 7 255,55 грн. на підставі договору майнового страхування з потерпілим, у межах його фактичних витрат перейшло право вимоги, яке його страхувальник мав до особи, відповідальної за завданий збиток, а останню у відносинах страхування представляє відповідач.

До того ж, як встановлено судом, що розмір фактичних витрат позивача, здійснених за договором майнового страхування на користь його страхувальника, та які позивач просить стягнути з відповідача - не перевищив ліміту відповідальності відповідача як страховика за договором страхування цивільної відповідальності.

Також слід врахувати, що положення Закону не розповсюджується на правовідносини між сторонами у даній справі, оскільки вказана норма регулює відносини страховика і страхувальника за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а позивач не є суб'єктом цього договору. При цьому норми зазначеного Закону не містять підстав для відмови у задоволенні вимог страховика, який виплатив страхове відшкодування, згідно договору майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до вимог статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (ч.2).

Відповідач належним чином не довів обставини, на які він посилається як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

При прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2016 у справі № 910/23349/16 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, відповідно до якого позов задовольняється частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджується страхове відшкодування в сумі 7 255,55 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовляється.

З огляду на підстави скасування рішення суду першої інстанції, а також враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» підлягає частковому задоволенню.

Всі судові витрати по справі, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2017 у справі № 910/23349/16 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2017 у справі № 910/23349/16 скасувати та прийняти нове рішення.

3. Позов задовольнити частково.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Ілльчівське» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 38-Б, ідентифікаційний код 25186738) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» (02160, м. Київ, проспект Соборності, 19, ідентифікаційний код 30968986) 7 255 (сім тисяч двісті п'ятдесят п'ять) грн. 55 коп. страхового відшкодування та 1 287 (одну тисячу двісті вісімдесят сім) грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору.

5. В решті позову відмовити.

6. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

7. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Ілльчівське» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 38-Б, ідентифікаційний код 25186738) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1 416 (одна тисяча чотириста шістнадцять) грн. 25 коп.

8. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

9. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/23349/16.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді С.А. Пашкіна

О.М. Баранець