ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2017 р. Справа № 914/1919/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого-судді: Якімець Г.Г.,
суддів: Бонк Т.Б., Кравчук Н.М.,
при секретарі судового засідання Лялька Н.Р.,

за участю представників:
від прокуратури (скаржника) Шадловська О.В.
від позивача-1 Шведа О.Б.
від позивача-2 Іванов С.С.
від відповідача Гладьо Ю.О., Шумський Н.М.

розглянувши апеляційну скаргу Військового прокурора Західного регіону України, вих.№10/2/3-104вих.17 від 16 лютого 2017 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 06.02.2017 року (підписане 09.02.2017 року), головуючий суддя Горецька З.В., судді: Пазичев В.М., Фартушок Т.Б.
у справі №914/1919/16
за позовом Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі:
позивача-1 Міністерства оборони України, м. Київ
позивача-2 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, м. Яворів Львівської області
до відповідача Приватного акціонерного товариства «Київстар», м. Київ
про усунення перешкод в користуванні майном

в с т а н о в и в :
20 липня 2016 року перший заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом, заявленим в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України та Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району до відповідача Приватного акціонерного товариства «Київстар» про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном будівлею №21 військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Яворівська, 32 у смт. Івано-Франкове Яворівського району Львівської області, шляхом демонтажу обладнання базової станції-ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 06 лютого 2017 року по справі №914/1919/16 в позові відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що негаторний позов задоволенню не підлягає, оскільки між сторонами існують зобов`язальні правовідносини згідно договору №12 від 01 листопада 2010 року, а усунення перешкод в користуванні майном є речово-правовим способом захисту порушених прав, відтак, суд зазначив про відсутність правових підстав для задоволення позову. Поряд з тим, суд у рішенні вказав, що твердження заступника військового прокурора Західного регіону України, що відповідач з 30.102015 року незаконно без жодних правових підстав продовжує користуватись майном позивачів, та призводить до порушення інтересів держави, не є обґрунтованим і таким, що не відповідає дійсності, оскільки подія, з виникненням якої пов`язується момент припинення дії договору, не настала, відповідач продовжує сплачувати, а позивач-2 приймати кошти за зберігання майна згідно умов договору.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, військовий прокурор Західного регіону України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 06 лютого 2017 року по справі №914/1919/16 та прийняти нове рішення про задоволення позову. Зокрема, зазначає, що договір №12 від 01 листопада 2010 року припинив свою дію 30 жовтня 2015 року (з урахуванням додаткової угоди №25 від 30 жовтня 2014 року), відтак, у відповідача відсутні правові підстави для користування майном позивачів, а позов у даній справі є підставним та обґрунтованим. Поряд з тим, вважає помилковим висновок суду про наявність між сторонами договірних відносин, з огляду на виставлення Яворівською КЕЧ рахунків на оплату, та оплату таких рахунків з боку відповідача як орендної плати за договором, та вважає такі сплати неустойкою за користування майном позивача.

Прокурор (скаржник) та представники позивачів в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали, просили задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 06 лютого 2017 року по справі №914/1919/16 та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.
Представники відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 20 березня 2017 року). Зокрема, зазначали, що договір №12 від 01 листопада 2010 року на даний час є чинним, не припинив свою дію та є безстроковим, у зв`язку з чим, між сторонами існують зобов`язальні відносини, відтак, обраний прокурором спосіб захисту не підлягає застосуванню до спірних відносин. Крім того, вказували, що прокурором не подано правовстановлюючих документів, які б свідчили, що майно за адресою: Львівська область, яворівський район, смт. Івано-Франкове, вул. Яворівська, 32, будівля №21 військового містечка №41 належить на праві власності (чи іншому речовому праві) Яворівській КЕЧ.

Суд, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:
Колегією суддів встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2010 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова (в тексті договору виконавець) та Закритим акціонерним товариством «Київстар Дж. Ес. Ем.», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Київстар» (в тексті договору замовник) укладено договір №12, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 виконавець зобов`язався надати послуги з розміщення та зберігання на об`єкті будівлі №21 військового містечка №41, яке закріплено за виконавцем та розташовано за адресою: Львівська область, Яворівський район, смт. Івано-Франкове, вул. Яворівська, 32, обладнання базової станції ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку, відповідно до затвердженої схеми розміщення майна (додаток №3), а замовник зобов`язався оплатити цю послугу.
Згідно з п.2.2 Договору виконавець приймає у замовника майно за актом приймання-передачі (додаток №2).
Відповідно до п. 2.5. Договору у разі припинення договору замовник складає та підписує акт приймання-передачі, демонтує та вивозить майно з об`єкту виконавця протягом двох тижнів. Майно вважається поверненим замовнику з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.
У відповідності до п.п.6.2, 6.3 Договору строк дії останнього 2 роки 364 дні з дня укладання. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення.
Договір припиняється у разі завершення строку дії договору або у випадку його розірвання (п.6.7 Договору).
За актом приймання-передачі майна замовника (обладнання базової станції-ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку) вказане майно передано для розміщення на об`єкті виконавця.
29 грудня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору №12 від 01 листопада 2010 року, якою сторони продовжили строк дії договору до 30 жовтня 2014 року або до моменту укладення договору оренди.
30 жовтня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору №12 від 01 листопада 2010 року, якою сторони продовжили строк дії вказаного договору до 30 жовтня 2015 року або до моменту укладення договору оренди.
В подальшому додаткові угоди щодо продовження дії договору сторонами не укладались.
Поряд з тим, судом встановлено, що договір оренди між сторонами також не укладався.
У липні 2016 року перший заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до суду з позовом, заявленим в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України та Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном будівлею №21 військового містечка №41 по вул. Яворівська, 32 у смт. Івано-Франкове Яворівського району Львівської області, шляхом демонтажу обладнання базової станції-ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку, з огляду на припинення дії договору, на підставі якого таке обладнання було розміщено.

Згідно з нормами ст.121 Конституції України, ЗУ «Про прокуратуру», ст.29 Господарського процесуального кодексу України на органи прокуратури покладається представництво інтересів громадян та держави в судах у випадках, визначених Законом. Прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави або громадянина.
Відповідно до ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
У рішенні Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999 року роз`яснено, що під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. В контексті пункту 2 статті 121 Конституції України приписи пункту 3 частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України треба розуміти так, що прокурори та їх заступники подають до господарського суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ та організацій незалежно від їх підпорядкування та форм власності.
Статтею 10 ЗУ «Про оборону» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони. Серед функцій вказаного органу згідно із законом є здійснення управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.
Поряд з тим, відповідно до ст.3 ЗУ «Про Збройні Сили України» та п.1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України №406/2011 від 06.04.2011 року, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади та головним органом у сфері оборони і військового будівництва.
Згідно з пп.75 п.4 Положення про Міністерство оборони України останнє здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність.
Враховуючи положення ст.3 ЗУ «Про Збройні Сили України» військові частини є структурними підрозділами Міністерства оборони України.
Пунктом 5.13 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України №448 від 3 липня 2013 року, квартирно-експлуатаційні органи Збройних Сил України здійснюють облік нерухомого майна.
Відтак, в даному випадку, перший заступник військового прокурора Західного регіону України підставно звернувся до суду з даним позовом з метою захисту порушених інтересів держави в особі Міністерства оборони України та Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, на балансі якої знаходиться військове нерухоме майно, в користуванні яким заступник військового прокурора просить усунути перешкоди.

Як зазначалось вище, рішенням Господарського суду Львівської області від 06 лютого 2017 року по справі №914/1919/16 в позові відмовлено з підстав існування між позивачем-2 та відповідачем договірних відносин (договір №12 від 01 листопада 2010 року), однак, колегія суддів з таким висновком місцевого господарського суду не погоджується, з огляду на наступне:
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК України).
Згідно з умовами укладеної між сторонами додаткової угоди від 30 жовтня 2014 року строк дії договору №12 від 01 листопада 2010 року продовжено до 30 жовтня 2015 року або до моменту укладення договору оренди.
Колегією суддів встановлено, що в подальшому додаткові угоди щодо продовження дії договору сторонами не укладались, як і не було укладено договору оренди.
При цьому, колегія суддів трактує вказану умову додаткової угоди як альтернативно визначений момент закінчення строку дії договору, тобто: або дата 30 жовтня 2015 року або подія укладення між сторонами договору оренди, в залежності від того, що настане швидше.
Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає помилковими твердження відповідача, що договір №12 від 01 листопада 2010 року є безстроковий та на даний час є чинним.
Вказаний договір припинив свою дію 30 жовтня 2015 року, у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.
За умовами п.6.7 Договору останній припиняється у разі завершення строку дії договору або у випадку його розірвання, а згідно з п.2.5 Договору у разі припинення останнього замовник складає та підписує акт приймання-передачі, демонтує та вивозить майно з об`єкту виконавця протягом двох тижнів. Майно вважається поверненим замовнику з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.
Докази вищенаведеного в матеріалах справи відсутні, більше того, відповідач сам підтвердив наявність свого майна на об`єкті Міністерства оборони України, оскільки вважає чинним договір №12 від 01 листопада 2010 року.
Припинення договору (як правової підстави для користування майном) є підставою для припинення прав та обов`язків сторін, їх взаємних зобов`язань за цим договором, а в даному випадку для повернення майна та вивезення обладнання відповідачем за вимогою позивача для можливості безперешкодного користування власником своїм майном на свій розсуд.
Відтак, враховуючи все наведене вище, колегія суддів вважає твердження заступника військового прокурора Західного регіону України, що відповідач незаконно без будь-яких правових підстав продовжує користуватись майном позивачів, що призводить до порушення інтересів держави, є обґрунтованими та не спростованими відповідачем.

Частиною ч.1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Звертаючись до суду з даним позовом, заступник військового прокурора Західного регіону України просив усунути відповідачем перешкоди в користуванні позивачами нерухомим майном будівлею №21 військового містечка №41 по вул. Яворівська, 32 у смт. Івано-Франкове Яворівського району Львівської області, шляхом демонтажу обладнання базової станції-ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку.
Так, у відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
Підставою негаторного позову слугують посилання позивача-2 на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві-2 перешкод щодо здійснення цих правомочностей. Такий захист не пов`язаний із захистом від порушень, які пов`язані із позбавленням володіння майном.
Поряд з тим, згідно з ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). Із зазначеним позовом може звернутися також особа, яка відповідно до закону або договору має право володіння та користування майном.
Згідно з ст.326 ЦК України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Відповідно до ст.1 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних силах України» військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Частиною 1 ст.3 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних силах України» передбачено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
В силу положень ч.2 ст.3 вказаного вище Закону з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.
У п.1.2 розділу І Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №448 від 03 липня 2013 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 вересня 2013 року за №1590/24122 визначено, що військове містечко майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони.
Як вбачається з матеріалів справи, майно відповідача розміщене на території військового містечка №41 (у будівлі №21 за генпланом) у смт. Івано-Франкове Яворівського району Львівської області. Вказана будівля взята на баланс Яворівської КЕЧ району на підставі акту приймання-передачі основних засобів (типова форма 03-1) від 27 березня 2006 року.
Зважаючи на все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що майно, у користуванні яким заступник військового прокурора просить усунути перешкоди є військовим майном, що знаходиться у державній власності та перебуває на балансі Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, зважаючи на що, суд вважає за можливе звернення заступника військового прокурора Західного регіону України з метою захисту інтересів держави в особі: Міністерства оборони України та Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району з негаторним позовом в порядку ст.391 ЦК України, про усунення відповідачем перешкод в користуванні нерухомим майном будівлею №21 військового містечка №41 по вул. Яворівська, 32 у смт. Івано-Франкове Яворівського району Львівської області, шляхом демонтажу обладнання базової станції-ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку.
Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Згідно з ст.33 ГПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Враховуючи все наведене вище, беручи до уваги розміщення відповідачем свого майна у будівлі №21 військового містечка №41 у смт. Івано-Франкове Яворівського району Львівської області без належної правової підстави, та припинення договору №12 від 01 листопада 2010 року з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об`єктах Міністерства оборони України, у зв`язку з закінчення строку його дії (30 жовтня 2015 року), колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову першого заступника військового прокурора Західного регіону України, а саме: зобов`язання Приватного акціонерного товариства «Київстар» усунути перешкоди у користуванні Міністерством оборони України та Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною району нерухомим майном будівлею №21 військового містечка №41, яке розташоване за адресою: Львівська область, Яворівський район, смт. Івано-Франкове, вул. Яворівська, 32, шляхом демонтажу обладнання базової станції-ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку.
При цьому, не беруться судом до уваги і доводи відповідача, що останній продовжує вносити плату за користування майном, оскільки наведене не може свідчити про наявність правових підстав для розміщення свого майна на спірному об`єкті, як і не підтверджує дію договору №12 від 01 листопада 2010 року на даний час. Позивачі не позбавлені права вимагати у відповідача сплати коштів за фактичне користування майном без належних на це підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував наведених вище та встановлених апеляційним судом обставин, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність між сторонами договірних відносин та неправомірно відмовив у позові.
Статтею 103 ГПК України передбачено право апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, серед іншого, скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.
З огляду на наведене вище, рішення Господарського суду Львівської області від 06 лютого 2017 року по справі №914/1919/16 слід скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову. При цьому, апеляційна скарга Військового прокурора Західного регіону України підлягає задоволенню.

Щодо судового збору, колегія суддів зазначає наступне:
Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27 лютого 2017 року апелянту відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до прийняття рішення в даній справі.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно з п.п.4 п.2 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
Судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру становить один розмір мінімальної заробітної плати (п.п.2 п.2 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір»).
Перший заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до суду з позовною заявою 20 липня 2016 року.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2016 року становив 1378 грн.
Відтак, враховуючи задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на положення ст.49 ГПК України, з відповідача в дохід Державного бюджету України слід стягнути 1515,80 грн. за перегляд рішення місцевого господарського суду апеляційним судом.
Разом з тим, у зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь Військової прокуратури Західного регіону України слід стягнути 1378 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позову.
Керуючись ст.ст.49, 101, 102, 103, 104, 105 ГПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу Військового прокурора Західного регіону України задоволити.
Рішення Господарського суду Львівської області від 06 лютого 2017 року по справі №914/1919/16 скасувати.
Прийняти нове рішення, яким позов задоволити.
Зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Київстар» (03110, м. Київ, Червонозоряний проспект, 51, і.к. 21673832) усунути перешкоди у користуванні Міністерством оборони України та Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною району нерухомим майном будівлею №21 військового містечка №41, яке розташоване за адресою: Львівська область, Яворівський район, смт. Івано-Франкове, вул. Яворівська, 32, шляхом демонтажу обладнання базової станції-ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київстар» (03110, м. Київ, Червонозоряний проспект, 51, і.к. 21673832) на користь Військової прокуратури Західного регіону України (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20, і.к. 38326057) 1378 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позову.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київстар» (03110, м. Київ, Червонозоряний проспект, 51, і.к. 21673832) в дохід Державного бюджету України 1515,80 грн. судового збору за перегляд рішення апеляційним судом.

На виконання постанови місцевому господарському суду видати накази.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.
Матеріали справи №914/1919/16 повернути до Господарського суду Львівської області.

Повну постанову складено 27.04.2017 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бонк Т.Б.

Кравчук Н.М.