ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2017 р. Справа № 918/216/17

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція",

до Кузнецовського міського комунального підприємства

про стягнення 6 276 грн. 58 коп.,

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність № 25 від 13.01.2017 р.;

ОСОБА_2, довіреність № 001/3878 від 04.05.2017 р.

від відповідача - не з'явився.

В судовому засіданні 11 травня 2017 року, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2017 року Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі Компанія), від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (далі Станція), звернулося до Господарського суду Рівненської області з даним позовом, посилаючись на те, що на виконання укладеного 16 квітня 2010 року між ним та Кузнецовським міським комунальним підприємством (далі Підприємство) договору про надання послуг з захоронення побутових відходів № 16 «С» позивачем було у повному обсязі оплачено надані йому відповідачем протягом червня-грудня 2016 року послуги, що були предметом вказаної угоди. У той же час, оскільки відповідачем неправомірно не було зареєстровано у встановленому законом порядку податкові накладні на вищевказані господарські операції, внаслідок чого позивач втратив право на віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість у розмірі 6 276 грн. 58 коп., Компанія, посилаючись на статті 11, 15, 22, 611 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статті 173, 174, 193, 224, 225 Господарського кодексу України (далі ГК України) та статті198, 200, 201 Податкового кодексу України (далі ПК України), просила суд стягнути з Підприємства завдані ним позивачу збитки у формі упущеної вигоди в сумі 6 276 грн. 58 коп.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 31 березня 2017 року позовну заяву Компанії від 28 березня 2017 року № 001/2572 прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 918/216/17 та призначено її до розгляду на 20 квітня 2017 року.

Ухвалою суду від 20 квітня 2017 року розгляд справи відкладено на 11 травня 2017 року.

10 травня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення позивача від 5 травня 2017 року № 001/10/3966 (а.с. 84-86), в яких останній, зокрема, зазначив про те, що чинним законодавством не передбачено інших механізмів для відновлення його порушеного права за спірним договором, крім стягнення з відповідача завданих ним збитків у судовому порядку. Також позивач вказав на наявність у неправомірних, на його думку, діях Підприємства усіх елементів складу правопорушення, необхідних для притягнення останнього до цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення збитків.

У судовому засіданні 11 травня 2017 року представники позивача підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, з урахуванням письмових пояснень від 5 травня 2017 року № 001/10/3966, та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач явку свого повноважного представника у призначені судові засідання не забезпечив, витребуваних судом документів не надав, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направив.

Відповідно до статті 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвали суду про порушення провадження у даній справі та про відкладення розгляду справи були надіслані відповідачу за адресою, вказаною у позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, а саме: 34400, Рівненська область, місто Вараш, майдан Незалежності, будинок 2. Факт отримання Підприємством вищезазначених судових документів підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення відповідних поштових відправлень з підписом уповноваженої особи відповідача (а.с. 67, 82).

Отже, за змістом вищезазначеної норми Підприємство завчасно та належним чином було повідомлене про місце, дату та час судового засідання. Крім того, останньому надавалося достатньо часу для подання відзиву на позовну заяву, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі відповідача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих позивачем документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16 квітня 2010 року між Компанією, від імені якої діяла Станція, та Підприємством був укладений договір про надання послуг з захоронення побутових відходів № 16 «С», за умовами якого останнє зобовязалося надавати послуги з захоронення побутових відходів, які доставляються на сміттєзвалище транспортом споживача, в обємі згідно додатку № 1 до цієї угоди, а позивач, у свою чергу, своєчасно оплачувати вказані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим договором (а.с. 15-19).

Вказана угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками цих субєктів господарювання.

За умовами пункту 2.1 даного правочину, з урахуванням протоколу розбіжностей до нього (а.с. 19), на день укладення даного договору тариф на послугу з захоронення побутових відходів затверджений у розмірі 10 грн. 32 коп. з ПДВ за 1 м3.

Розрахунковим періодом є календарний місяць (пункт 2.2 договору).

Відповідно до пункту 2.3 зазначеної угоди сума договору становить: в місяць: захоронення побутових відходів 3 585 грн. 27 коп., у тому числі ПДВ (20%) 597 грн. 54 коп.; в рік: захоронення побутових відходів 43 023 грн. 24 коп., у тому числі ПДВ (20%) 7 170 грн. 48 коп.

Пунктами 2.4, 2.5 цього правочину, з урахуванням протоколу розбіжностей до нього, передбачено, що у разі зміни тарифу (при додержанні виконавцем умов, викладених у пункті 4.2.5 цього договору) споживач проводить розрахунки за новими тарифами без зміни інших умов договору. Споживач оплачує виконавцю вартість наданої послуги по захороненню побутових відходів самостійно, виключно у грошовій формі, відповідно до обсягів наданої послуги та діючого тарифу у звітному періоді не пізніше 25-го числа місяця, наступного за розрахунковим.

За умовами пунктів 4.2.5, 4.2.6 договору, з урахуванням протоколу розбіжностей до нього, виконавець зобовязується повідомляти споживача письмово або в засобах масової інформації про зміну існуючого тарифу на послуги з захоронення побутових відходів, а також до 6-го числа місяця, наступного за звітним, надавати замовнику акт наданих послуг, рахунок до оплати та податкову накладну.

Пунктами 7.1, 7.3 цієї угоди, з урахуванням протоколу розбіжностей до неї, остання вступає в силу з моменту її підписання останньою стороною та діє до 31 грудня 2010 року. З дня укладення цього договору попередній договір № 28 «С» від 5 грудня 2002 року втрачає силу. Дія цього договору автоматично продовжується на кожен наступний рік на тих самих умовах, якщо не пізніше, ніж за 20 днів до його закінчення, будь-яка із сторін письмово не заявить про припинення його дії або зміну його умов.

Судом встановлено, що на виконання умов вказаного правочину Підприємство протягом червня-грудня 2016 року надало позивачу послуги із захоронення його побутових відходів на загальну суму 37 659 грн. 54 коп., що підтверджується наявними у матеріалах справи (а.с. 22-32) копіями підписаних між сторонами актів наданих послуг: від 30 червня 2016 року № 8379 на суму 4 772 грн. 47 коп. (у тому числі ПДВ 795 грн. 41 коп.), від 30 червня 2016 року № 9381 на суму 872 грн. 26 коп. (у тому числі ПДВ 145 грн. 38 коп.), від 31 липня 2016 року № 10194 на суму 1 962 грн. 58 коп. (у тому числі ПДВ 327 грн. 10 коп.), від 31 липня 2016 року № 9607 на суму 4 772 грн. 47 коп. (у тому числі ПДВ 795 грн. 41 коп.), від 31 серпня 2016 року № 11094 на суму 4 772 грн. 47 коп. (у тому числі ПДВ 795 грн. 41 коп.), від 31 серпня 2016 року № 11603 на суму 1 308 грн. 38 коп. (у тому числі ПДВ 218 грн. 06 коп.), від 30 вересня 2016 року № 12456 на суму 4 772 грн. 47 коп. (у тому числі ПДВ 795 грн. 41 коп.), від 30 вересня 2016 року № 13116 на суму 109 грн. 03 коп. (у тому числі ПДВ 18 грн. 17 коп.), від 31 жовтня 2016 року № 13668 на суму 4 772 грн. 47 коп. (у тому числі ПДВ 795 грн. 41 коп.), від 30 листопада 2016 року № 15445 на суму 4 772 грн. 47 коп. (у тому числі ПДВ 795 грн. 41 коп.), від 31 грудня 2016 року № 16787 на суму 4 772 грн. 47 коп. (у тому числі ПДВ 795 грн. 41 коп.).

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судом встановлено, що позивач оплатив вищенаведені надані йому Підприємством послуги із захоронення побутових відходів, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень: від 25 липня 2016 року № 981 на суму 5 644 грн. 73 коп., від 23 серпня 2016 року № 2001 на суму 6 735 грн. 05 коп., від 26 вересня 2016 року № 3220 на суму 6 080 грн. 85 коп., від 21 жовтня 2016 року № 4007 на суму 4 772 грн. 47 коп., від 21 жовтня 2016 року № 4005 на суму 109 грн. 03 коп., від 24 листопада 2016 року № 5020 на суму 1 872 грн. 47 коп., від 24 листопада 2016 року № 5022 на суму 2 000 грн. 00 коп., від 24 листопада 2016 року № 5024 на суму 900 грн. 00 коп. (а.с. 33-40), відповідних виставлених позивачу рахунків-фактур (а.с. 87-102), а також підписаними між сторонами угодами про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 41-42), згідно яких зобовязання позивача по оплаті вартості наданих йому Підприємством послуг з захоронення побутових відходів за актами від 30 листопада 2016 року № 15445 на суму 4 772 грн. 47 коп. (у тому числі ПДВ 795 грн. 41 коп.) та від 31 грудня 2016 року № 16787 на суму 4 772 грн. 47 коп. (у тому числі ПДВ 795 грн. 41 коп.) було припинено на підставі статті 601 ЦК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що у звязку з невиконанням Підприємством положень пункту 198.6 статті 198 та абзацу 15 пункту 201.10 статті 201 ПК України, позивач не може віднести суму ПДВ в загальному розмірі 6 276 грн. 58 коп. до складу податкового кредиту відповідного періоду, оскільки відповідач неправомірно не зареєстрував вищенаведені податкові накладні у Єдиному реєстрі податкових накладних, а строк їх реєстрації на момент звернення позивача до суду з даним позовом сплив.

Відтак, внаслідок неправомірних, на думку позивача, дій Підприємства, що повязані з недотриманням податкового законодавства, позивачем остаточно втрачено право на податковий кредит, у зв'язку з чим останньому завдано збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі 6 276 грн. 58 коп. (загальна сума ПДВ за вищенаведеними актами наданих послуг).

У звязку з наведеними обставинами позивач направив на адресу відповідача претензію від 13 січня 2017 року № 001-13/312 (а.с. 52-55) з вимогою сплатити збитки, що становлять загальну суму невідшкодованого ПДВ 164 826 грн. 41 коп. (у тому числі за спірним договором за період червень-жовтень 2016 року 6 276 грн. 58 коп.), яка листом Підприємства від 25 січня 2017 року № 115 (а.с. 56) була залишена без задоволення.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до Господарського суду Рівненської області з даним позовом.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків в сумі 6 276 грн. 58 коп. позивач посилається на порушення відповідачем вимог статей 198, 201.1, 201.10 ПК України.

Відповідно до положень пункту 201.1 статті 201 ПК України (в редакції, яка діяла на момент проведення позивачем оплати вартості отриманих послуг з захоронення побутових відходів) на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг згідно пункту 187.1 статті 187 ПК України вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з пунктом 201.7 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У статті 198 ПК України встановлено підстави, за яких у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит; визначено умови, дату, час та порядок його формування; визначено права і обов'язки платників податку в цій сфері податкових правовідносин; підстави, що унеможливлюють віднесення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.1 цієї статті право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За пунктом 198.2 зазначеної статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Норми статті 201 ПК України, до яких відсилають правила пункту 198.6 статті 198 цього Кодексу, регулюють відносини, пов'язані з оформленням і легітимацією податкової накладної. У цій нормі містяться обов'язкові правила щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, недотримання яких тягне визнання податкової накладної недійсною; визначено правову природу цього документа, підстави, порядок, умови його складання і надання; встановлено права й обов'язки учасників податкових відносини, пов'язані зі складанням, наданням та реєстрацією податкової накладної; передбачено наслідки недотримання обов'язкових вимог щодо форми, змісту та інших дій зі складання, надання та реєстрації податкових накладних.

Системний аналіз перелічених вище податкових норм дає підстави дійти висновку, що платник податку має право на включення до податкового кредиту сум податку, сплачених ним за наслідками господарських операцій, дійсність та достовірність яких має підтверджуватися внесеними до Реєстру податковими накладними або іншими документами, встановленими ПК України, що посвідчують право на віднесення сум податку до податкового кредиту. Це право вони мають незалежно від часу внесення платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних до Реєстру. Визначальним є факт підтвердження операцій податковими накладними і факт внесення їх до Реєстру в строки, встановлені законодавством.

В іншому випадку, відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

Як встановлено судом, відповідач в порушення умов вищевикладених норм законодавства, податкові накладні на підставі актів наданих послуг із захоронення побутових відходів не склав, у встановлені терміни не зареєстрував. Вказані обставини відповідачем не заперечуються.

Натомість, законодавством передбачені й інші підстави для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, зокрема, за приписами 201.11, такими є:

а) транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв'язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами;

б) касові чеки, які містять суму отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера та податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума отриманих товарів/послуг не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку). У разі використання платниками для розрахунків із споживачами реєстраторів розрахункових операцій касовий чек повинен містити дані про загальну суму коштів, що підлягає сплаті покупцем з урахуванням податку, та суму цього податку, що сплачується у складі загальної суми.

Таким чином, зареєстрована податкова накладна не є виключною підставою для виникнення у платника податку на додану вартість (споживача, позивача) права на податковий кредит та, відповідно, відсутність складених податкових накладних за отримані кошти не позбавляє права платника податку на додану вартість (споживача, позивача) на включення його по податкового кредиту.

Крім цього, суд зазначає, що норми ПК України щодо отримання бюджетного відшкодування не встановлюють залежність виплати бюджетного відшкодування від сплати ПДВ контрагентами платника податку.

Таке розуміння зазначених норм права Верховний Суд України сформулював у постановах від 9 вересня 2008 року (справа № 21-500во08) та 1 червня 2010 року (справа № 21-573во10), суть якого полягає в тому, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання зі сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цього платника податку. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Тобто, порушення норм податкового законодавства тягне за собою негативні наслідки саме для платника податку, який скоїв таке порушення, проте, не для його контрагента.

Як було зазначено вище, в обґрунтування своїх вимоги позивач посилався на порушення відповідачем вимог статей 198, 201.1, 201.10 ПК України та завдання йому таким чином збитків в сумі 6 276 грн. 58 коп.

Статтею 16 ЦК України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів згідно статті 20 ГК України і статті 16 ЦК України може бути відшкодування збитків.

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписами статті 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з положеннями статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення боржником зобов'язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв'язку між порушенням стороною зобов'язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов'язання. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником договірного зобов'язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, тобто мають бути прямими.

Статтями 4-3, 33 ГПК України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Тобто, при заявлені вимог про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено факт порушення відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем, наявність та розмір збитків, а також наявність причинного зв'язку між ними. В свою чергу, відповідач має довести відсутність його вини у заподіянні збитків позивачу.

Так, одним з елементів, необхідним для стягнення збитків, є доведеність протиправних дій відповідача, в даному випадку доведення факту порушення правил чи порядку складання податкової накладної, невідповідність відомостей, які в ній відображені та ін., і такий факт повинен бути підтверджений належним та допустимим доказом, яким в даній ситуації може бути акт перевірки, рішення відповідного контролюючого органу, складеного за результатами перевірки.

У своєму позові позивач посилався, зокрема, на те що чинним законодавством не передбачено інших механізмів для відновлення його порушеного права за спірним договором, крім стягнення з відповідача завданих ним збитків у судовому порядку.

Проте дані твердження не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Згідно з абзаців 10, 14, 17, 18 п. 201.10 статті 201 ПК України реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних має бути здійснена протягом 15 календарних днів, наступних за датою виникнення податкових зобов'язань, відображених у відповідних податкових накладних та/або розрахунках коригування. У разі порушення цього терміну застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

У разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної, передбачених п. 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Протягом 15 календарних днів з дня надходження такої заяви із скаргою контролюючий орган зобов'язаний провести документальну позапланову перевірку зазначеного продавця для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з податку за такою операцією.

Підпунктом 78.1.9 пункту 78.1 статті 78 ПК України встановлено, що документальна позапланова перевірка здійснюється, зокрема, у випадку подання щодо платника податку скарги про порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування у разі ненадання таким платником податків пояснень та документального підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначається інформація зі скарги.

Враховуючи викладене, права позивача в разі нездійснення відповідачем реєстрації податкових накладних підлягають захисту шляхом подання позивачем до податкової декларації за відповідний звітний податковий період заяви зі скаргою на відповідача. У цьому випадку податковим органом здійснюється перевірка дотримання вимог податкового законодавства та вживаються заходи щодо усунення виявленого порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 10 січня 2017 року у справі № 908/1982/16.

Отже, приписами ПК України (в тому числі статтями 75-86) унормовано порядок проведення перевірок контролюючими органами, оформлення результатів таких перевірок, можливість подання заперечень у випадку незгоди з висновками перевірки та інше. Тобто, проведення відповідних перевірок та встановлення фактів порушення в даному випадку відповідачем вимог податкового законодавства є виключною компетенцією відповідних контролюючих органів (Державної фіскальної служби України, відповідних податкових інспекцій), а відтак господарський суд не може підміняти державний орган і встановлювати факти, які віднесені до компетенції таких органів, зокрема фактів порушення Підприємством вимог податкового законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 21-1465а15, від 15 квітня 2014 року у справі № 21-29а14.

У своїх письмових поясненнях позивач посилався також на те, що Станцією було ініційовано необхідність відповідного звернення Компанії до ДФС України, проте на час розгляду даної справи відповідь Компанії щодо наведеного питання відсутня.

Проте, доказів проведення відповідних перевірок контролюючим органом документальної позапланової виїзної перевірки відповідача для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з податку на додану вартість за спірний період, і докази прийняття контролюючим органом відповідного рішення позивачем надано не було.

Відтак, враховуючи, що позивачем не було надало доказів використання всіх передбачених податковим законодавством способів для реалізації свого права на віднесення сум податку до податкового кредиту, суд дійшов висновку про відсутність причинного зв'язку між неотриманою позивачем сумою податкового кредиту та діями відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 22 листопада 2016 року у справі № 910/1593/16.

Слід також зазначити, що твердження позивача щодо порушення відповідачем своїх господарських зобовязань саме за договором від 16 квітня 2010 року № 16 «С» всупереч вимог статей 4-3, 33 ГПК України не доведені належними та допустимими доказами.

З матеріалів справи, зокрема, листа Підприємства від 25 січня 2017 року № 115, вбачається, що Державною виконавчою службою на всі рахунки відповідача було накладено арешт. Наведені обставини не заперечувалися і представниками позивача у судовому засіданні.

З огляду на викладене суд звертає увагу на те, що законодавчо встановлений порядок електронного адміністрування податку на додану вартість передбачає необхідність наявності грошових коштів та можливість розпоряджатись ними для реєстрації податкових накладних.

Так, Порядком електронного адміністрування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 569, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин сторін, передбачено необхідність відкриття платником рахунку у системі електронного адміністрування податку, на який таким платником перераховуються кошти з власного поточного рахунка у сумі, необхідній для досягнення розміру суми, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, а також у сумі, необхідній для сплати до бюджету узгоджених податкових зобовязань. Кошти з такого рахунка підлягають перерахуванню до бюджету та/або на спеціальний рахунок. Пункт 9 вказаного Порядку передбачає, якщо сума, обчислена відповідно до пункту 9 цього Порядку, є меншою, ніж сума податку в податковій накладній, яку платник податку повинен зареєструвати в Реєстрі, такий платник перераховує необхідну суму коштів з поточного рахунка на електронний рахунок.

Наведені обставини також ставлять під сумнів наявність у даному випадку складу цивільного правопорушення, зокрема, протиправної поведінки відповідача, повязаної з невиконанням чи неналежним виконанням саме господарських зобовязань, що є необхідною умовою для можливості стягнення збитків.

Крім того, як встановлено вище, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача збитків у вигляді неотриманого податкового кредиту, тобто, як зазначено у позовній заяві, упущеної вигоди, доходу.

За змістом статті 142 ГК України прибуток (доход) суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. Тобто, прибуток визначається шляхом зменшення суми доходу на суму витрат. Як встановлено, з урахуванням визначень поняття "прибуток" (доход), наданого у статті 142 ГК України, сума неотриманого податкового кредиту не є прибутком позивача за укладеним між сторонами договором від 16 квітня 2010 року № 16 «С».

Разом з тим, пред'явлена до відшкодування сума в розмірі 6 276 грн. 58 коп. не є втратами, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, або втратами, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); а також доходами, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Так, позивач в будь-якому випадку згідно вимог податкового законодавства повинен був сплатити суму ПДВ в ціні товару (послуги), а сума компенсації ПДВ не є витратами або втраченими доходами позивача. Разом з тим суд звертає увагу на те, що така компенсація здійснюється державою в податкових правовідносинах між позивачем та державою, а не в зобовязальних правовідносинах позивача та відповідача за договором від 16 квітня 2010 року № 16 «С», на який посилається позивач у якості підстави виникнення спірних зобов'язань.

Слід також зазначити, що у своєму позові позивач посилався на те, що станом на 18 лютого 2015 року укладений між сторонами спірний договір шляхом обміну листами було доповнено умовою про обовязок Підприємства надавати позивачу податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстрованому в ЄРПН, шляхом направлення її на електронну адресу Станції протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПК України. У випадку не надання виконавцем споживачу у встановлений у договорі термін електронної податкової накладної, зареєстрованої у ЄРПН, споживач в односторонньому порядку зменшує вартість договору на суму ПДВ в частині послуг, на які не надана податкова накладна. Грошове зобовязання на суму ПДВ з даного моменту вважається припиненим.

Зі змісту наявних у матеріалах справи документів вбачається, що листом від 27 січня 2015 року № 174/824 (а.с. 20) позивач звернувся до Підприємства з пропозицією доповнити укладений між сторонами договір від 16 квітня 2010 року № 16 «С» додатковими положеннями, зокрема, щодо покладення на відповідача обовязку надавати позивачу податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстрованому в ЄРПН, шляхом направлення її на електронну адресу Станції протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПК України.

Листом від 18 лютого 2015 року № 321 (а.с. 21) Підприємство повідомило позивача про погодження наведеної пропозиції.

З огляду на наведене суд звертає увагу, що за змістом статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчинюється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Водночас договір від 16 квітня 2010 року № 16 «С» був укладений між сторонами шляхом викладення його в єдиному документі, підписаному уповноваженими представниками сторін та скріпленому печатками цих субєктів господарювання. Даний правочин не містить положень щодо надання сторонам можливості вносити до нього зміни шляхом обміну листами без укладення відповідних додаткових угод до нього в такій самій формі, що й договір. Разом з тим позивачем до його листа від 27 січня 2015 року № 174/824 не було долучено проекту відповідної додаткової угоди до спірного договору.

Відтак, суд не бере до уваги положення, викладені у листах сторін від 27 січня 2015 року № 174/824 та від 18 лютого 2015 року № 321. Більше того, суд звертає увагу, що у даних документах не було передбачено встановлення відповідальності Підприємства за невиконання вищезазначених доповнень у вигляді сплати позивачу суми завданих йому збитків. Крім того, у матеріалах справи відсутні й докази одностороннього зменшення позивачем вартості договору на суму ПДВ в частині послуг, на які відповідачем не надані вищенаведені зареєстровані в ЄРПН податкові накладні, на підставі вищенаведених положень, на які посилався позивач та вважав частиною укладеного між сторонами договору від 16 квітня 2010 року № 16 «С».

Посилання позивача на відповідну судову практику та подані ним копії судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду справ, де предметом дослідження, на думку позивача, були аналогічні правовідносини, також не беруться судом до уваги, оскільки обставини, зокрема, справи № 908/2266/16, яку було розглянуто Господарським судом Запорізької області з прийняттям 17 листопада 2016 року рішення, є відмінними від обставин даного спору. У той же час судом встановлено, що всі інші судові рішення, на які посилався позивач, було скасовано судом касаційної інстанції, відтак останні на час розгляду цього спору не набрали законної сили та є скасованими.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи недоведеність наявності порушення відповідачем своїх господарських зобовязань перед позивачем, причинного зв'язку між такими діями та збитками, самого факту понесення позивачем збитків, позов про стягнення з відповідача на користь позивача збитків в сумі 6 276 грн. 58 коп. підлягає залишенню без задоволення.

Судові витрати згідно статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 75, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 16.05.2017 р.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2- позивачу рекомендованим (34400, Рівненська обл., м. Вараш);

3 - відповідачу рекомендованим (34400, Рівненська обл., м. Вараш, майдан Незалежності, 2).