РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" травня 2017 р. Справа № 906/1073/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Тимошенко О.М.

судді Юрчук М.І. ,

судді Саврій В.А.

при секретарі Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача - Ткачук О.П.;

від відповідача - ОСОБА_2;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Житомирської області від 17.11.16 р. у справі № 906/1073/16

за позовом Державне підприємство Коростишівський завод "Реммашторф"

до Фізична особа-підприємець ОСОБА_3

про стягнення 50 940,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 17.11.2016 р. у справі № 906/1073/16 (суддя Машевська О.П.) позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь державного підприємства Коростишівський завод "Реммашторф" 50940,00 грн. основного боргу, 1378,00 грн. судового збору.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідач взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної оплати коштів згідно договору № 12 від 12.12.2014 р. та договору № 13 від 12.12.2014 р. не виконав, а відтак згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України позов підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить останнє скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, не відповідності висновків обставинам справи та порушення норм процесуального права. В обгрунтування скарги зазначає, що заборгованість за договорами №№ 12, 13 від 12.12.2014 р. відсутня виходячи з наступного. Відповідно до договору № 9 від 08.10.2014 р. ФОП ОСОБА_3 надав ДП Коростишівському заводу "Реммашторф" безпроцентну цільову фінансову допомогу в розмірі 30000,00 грн. до 01.08.2015 р. Зазначені кошти було надано в рахунок виконання вищевказаних договорів. Разом з цим, посилаючись на додані до скарги прибуткові касові ордери та квитанції вказує, що протягом 2014-2016 років на виконання договірних зобов'язань сплатив кошти в загальній сумі 380067,00 грн., в той час як необхідно було сплатити 207360,00 грн. Таким чином, скаржник стверджує про наявність переплати в розмірі 172707,00 грн.

06.02.2017 р. апелянтом було подано до суду клопотання про призначення судової економічної експертизи у справі, на вирішення якої пропонувалось поставити питання: - який розмір фактичної заборгованості ФОП ОСОБА_3 перед ДП Коростишівський завод "Реммашторф" станом на 29.10.2016 р. за договором № 12 від 12.12.2014 р. та договором № 13 від 12.12.2014 р., що укладені між вказаними сторонами.

В подальшому, клопотанням від 27.02.2017 р. № 15 скаржник просив суд клопотання про призначення судової економічної експертизи по справі № 906/1073/16 не розглядати і вважати відкликаним.

З огляду на вказане, клопотання про призначення судової економічної експертизи колегією суддів не розглядалось.

Також, в процесі розгляду справи апелянтом надані письмові пояснення від 27.02.2017 р. № 2, в яких останній повідомляє про здійснення аудиторської перевірки стану розрахунків між ФОП ОСОБА_3 та ДП Коростишівський завод "Реммашторф". За наслідками аудиту складено звіт від 27.02.2017 р., яким встановлено наявність заборгованості позивача перед відповідачем станом на 31.12.2016 р. в сумі 10897,61 грн.

За наведених обставин просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В судових засіданнях представник апелянта підтримав викладені доводи та просить задоволити апеляційну скаргу.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апелянта заперечує, мотивуючи тим, що прибуткові касові ордери та квитанції підтверджують сплату коштів за договорами №№ 12, 13 від 12.12.2014 р. лише в сумі 97423,01 грн. Решта коштів сплачена за іншими договірними зобов'язаннями, що стверджується записами в призначенні платежу. Отримані від відповідача за договором №9 від 08.10.2014 р. кошти у вигляді поворотної фінансової допомоги, були повернуті останньому в травні 2015 року за прибутковими касовими ордерами № 92 від 14.05.2015 р. (10000,00 грн.), № 98 від 20.05.2015 р. (10000,00 грн.) та № 99 від 25.05.2015 р. (8000,00 грн.), а тому посилання скаржника на їх зарахування в рахунок заборгованості по договорам №№ 12, 13 від 12.12.2014 р. є необгрунтованим. За наведених підстав просить відмовити в задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судових засіданнях представники позивача підтримали викладені у відзиві заперечення.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

12.12.2014р. між позивачем ДП Коростишівським заводом "Реммашторф" та відповідачем ФОП ОСОБА_3 укладено Договір №12, відповідно до якого позивач надав відповідачу послуги по розміщенню та зберіганню в приміщенні гранцеху сировини та виробів з каменю в кількості 100 тн., а відповідач зобов'язався вчасно сплачувати позивачу за надані послуги в розмірі 5040 грн. 00 коп. (включаючи ПДВ 20%) за кожний місяць до 7-го числа після звітного місяця (а.с. 20).

Відповідно до п. 2.1 термін дії Договору №12 з 12.12.2014 р. по 31.12.2015р. За згодою сторін договір може бути пролонгований.

12.12.2014р. між позивачем ДП Коростишівським заводом "Реммашторф" та відповідачем ФОП ОСОБА_3 укладено Договір №13, відповідно до якого позивач надав відповідачу послуги по розміщенню на території заводу блоків та сировини з каменю в кількості 200 тн., а відповідач зобов'язався вчасно сплачувати позивачу за надані послуги в розмірі 3600 грн. (включаючи ПДВ 20%) за кожний місяць до 7-го числа після звітного місяця (а.с. 21).

Відповідно до п. 2.1 термін дії Договору №13 з 12.12.2014 р. по 31.12.2015р. За згодою сторін договір може бути пролонгований.

29.12.2015 р. відповідач звернувся до позивача з листом про пролонгацію дії Договорів №12 від 12.12.2014 р. та №13 від 12.12.2014 р. до 31.12.2016 року.

Продовження терміну дії договорів №№ 12, 13 до 31.12.2016 р. сторони не заперечують.

У зв'язку з несплатою заборгованості відповідачем позивачем надіслано 01.09.2016р. претензію за №21 з вимогою про сплату заборгованості, зокрема і в частині несплати коштів згідно Договорів №12 від 12.12.2014р. та №13 від 12.12.2014р., яку відповідач залишив без задоволення, що стало підставою для звернення позивачем з позовом до суду.

Згідно поданого до суду позивачем розрахунку, заборгованість відповідача по договору № 12 станом на 27.09.2016 р. становила 29340,00 грн. (за період - грудень 2015 р., березень-липень 2016 р.). Заборгованість по договору № 13 станом на 27.09.2016 р. - 21600,00 грн. (за період - грудень 2015 р., березень-липень 2016 р.).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, між сторонами склалися правовідносини на підставі укладення договорів зберігання.

За умовами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

За умовами статті 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як зазначалось вище, пунктами 1.2 договорів №№ 12 та 13 встановлено, що відповідач зобов'язаний вносити плату в розмірі 5040,00 грн. (включаючи ПДВ 20%) по договору № 12 та в розмірі 3600,00 грн. (включаючи ПДВ 20%) по договору № 13 - за кожний місяць до 7-го числа після звітного місяця.

Таким чином, розмір щомісячної сплати за обома договорами складає 8640,00 грн. (з ПДВ).

Спростовуючи доводи позивача про наявність заборгованості за вказаними договорами, відповідач посилається на те, що згідно договору № 9 від 08.10.2014 р. надав позивачу поворотну фінансову допомогу в сумі 30000,00 грн., яка в подальшому була зарахована в рахунок плати по договорам №№ 12, 13 від 12.12.2014 р.

Суд вважає вказане посилання безпідставним виходячи з наступного.

В підтвердження надання фінансової допомоги відповідач надав копії квитанцій до прибуткових касових ордерів, а саме: квитанція до ордера № 91 від 08.10.2014 р. на суму 10000,00 грн.; квитанція до ордера № 92 від 09.10.2014 р. на суму 10000,00 грн.; квитанція до ордера № 97 від 20.10.2014 р. на суму 8000,00 грн.

Тобто, фактична сума наданих коштів - 28000,00 грн.

Позивач не заперечує отримання даних коштів, однак стверджує, що вказана сума була повернута відповідачу в травні 2015 року. В підтвердження вказаного надав копії видаткових касових ордерів про повернення коштів (фінансової допомоги згідно договору № 9), а саме: видатковий касовий ордер № 92 від 14.05.2015 р. на суму 10000,00 грн.; видатковий касовий ордер № 98 від 20.05.2015 р. на суму 10000,00 грн.; видатковий касовий ордер № 99 від 25.05.2015 р. на суму 8000,00 грн. Вказані видаткові касові ордери містять підпис одержувача коштів.

Відповідач в свою чергу заперечує отримання поверненої фінансової допомоги посилаючись на те, що підпис в наданих позивачем копіях видаткових касових ордерів є підробленим. Поряд з цим вказує, що з даного приводу направив в поліцію повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

Суд відзначає, що відносини з приводу отримання та повернення коштів за договором № 9 від 08.10.2014 р. поворотної фінансовї допомоги, як збоку позивача так і з боку відповідача, обгрунтовуються копіями касових ордерів, без надання суду оригіналів даних документів. Разом з цим суду не подано жодних доказів, які б свідчили, що сторони погодили зарахування вказаних коштів в рахунок погашення боргу по договорах зберігання №№ 12, 13 від 12.12.2014 р.

Таким чином, з огляду на предмет спору, у суду відсутні підстави будь-яким чином досліджувати правовідносини сторін за договором № 9 від 08.10.2014 р. поворотної фінансовї допомоги та враховувати їх при вирішенні даного спору. Тому твердження відповідача в цій частині є необгрунтованим та судом до уваги не приймається.

Також, обгрунтовуючи відсутність боргу, відповідач подав квитанції до прибуткових касових ордерів та квитанції КБ "Приватбанк" про внесення готівкових коштів та проведення оплат за період з грудня 2014 року по грудень 2016 року включно.

Судом констатується, що в платіжних документах наданих апелянтом зустрічається призначення платежу, з якого вбачається, що оплата здійснювалася одним платежем по декільком договорам («за зберігання, оренду»; «за оренду та енергію»…).

При цьому, з пояснень сторін вбачається, що між позивачем та відповідачем в кінці 2014 року було укладено чотири договори, а саме:

- договір оренди № 2 від 12.12.2014 р., за умовами якого ДП Коростишівський завод "Реммашторф" (орендодавець) передав, а ФОП ОСОБА_3 (орендар) прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно.;

- договір № 11 від 12.11.2014 р., за умовами якого ДП Коростишівський завод "Реммашторф" зобов'язується надавати ФОП ОСОБА_3 послуги по постачанню електроенергії в необхідній для проведення діяльності кількості, в межах дозволеної до використання потужності.;

- договір № 12 від 12.12.2014 р., за умовами якого ДП Коростишівський завод "Реммашторф" зобов'язується надавати ФОП ОСОБА_3 послуги по розміщенню та зберіганню в приміщенні гранцеху сировини та виробів з каменю в кількості 100 тн.;

- договір № 13 від 12.12.2014 р., за умовами якого ДП Коростишівський завод "Реммашторф" зобов'язується надавати ФОП ОСОБА_3 послуги по розміщенню на території заводу блоків та сировини з каменю в кількості 200 тн.

Разом з цим, умовами договорів №№ 12 та 13 від 12.12.2014 р. сторони не погодили порядок зарахування коштів з врахуванням інших договорів, а тому колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що позивач по платіжним документам з нечітким призначенням платежу (не вказано по котрому саме договору яка сума сплачується) вправі зараховувати кошти на власний розсуд (загальну суми розбити по договорам, враховуючи виконання відповідачем свої зобов'язань щодо того чи іншого договору в частині оплати).

Для самостійного врегулювання питання щодо зарахування тих чи інших сум оплат до певних договорів, судом апеляційної інстанції було зобов'язано сторін провести окремі звірки взаєморозрахунків по Договору № 12 від 12.12.2014 р. та по Договору № 13 від 12.12.2014 р., за результатами яких надати суду підписаний двома сторонами акт.

Однак сторони не надали суду підписаний двома сторонами акт звірки взаєморозрахунків. Від проведення судово-економічної експертизи стану розрахунків апелянт відмовився.

Проаналізувавши платіжні документи, які долучені скаржником до апеляційної скарги та врахувавши здійснені нарахування відповідно до письмових пояснень позивача з цього приводу, судом встановлено наступне.

Заявляючи позовні вимоги, ДП Коростишівський завод "Реммашторф" розраховувало заборгованість в загальній сумі 50940,00 грн. станом на 23.09.2016 р.

Таким чином, період для обчислення дії договорів зберігання №№ 12, 13 становив з 12.12.2014 р. по 31.08.2016 р. (загалом 20,5 місяців). Виходячи з умов п. 1.2 договорів, загальний розмір оплати за місяць становить 8640,00 грн. (3600,00 + 5040,00 = 8640,00). В період з 12.12.2014 р. по 31.12.2014 р. позивачем нараховано оплату в розмірі 5574,19 грн. Відтак, відповідач зобов'язаний був сплатити суму коштів в розмірі 178374,19 грн., з яких:

172800,00 грн. - за 20 місяців (8640,00 х 20 = 172800,00),

5574,19 грн. - за період з 12.12.2014 р. по 31.12.2014 р.

Поряд з цим, матеріали справи свідчать, що позивачем не враховувалась плата за два місяці в розмірі 17280,00 грн. (8640,00 х 2 = 17280,00) - за січень, лютий 2016 р., оскільки листом від 01.01.2016 р. відповідач просив призупинити дію договорів №№ 12, 13 від 12.12.2014 р. з 01.01.2016 р. по 29.02.2016 р. з огляду на відсутність сировини.

Відтак, розрахована позивачем сума становить 161094,19 грн. (178374,19 - 17280,00 грн. = 161094,19 грн.). Дану суму суд вважає арифметично вірною та такою, що відповідає договірним зобов'язанням сторін.

В цей же час, з наданих відповідачем доказів проведення оплати вбачається, що за період з 12.12.2014 р. по 23.09.2016 р. було сплачено кошти в загальній сумі 128272,00 грн., а саме:

- за прибутковим касовим ордером № 117 від 16.12.2014 р. - 13000,00 грн. (призначення платежу - оренда, зберігання, електроенергія);

- за прибутковим касовим ордером № 31 від 14.04.2015 р. - 10000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда);

- за прибутковим касовим ордером № 46 від 14.05.2015 р. - 10000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда);

- за прибутковим касовим ордером № 49 від 25.05.2015 р. - 10000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда);

- за прибутковим касовим ордером № 50 від 25.05.2015 р. - 8000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда);

- за прибутковим касовим ордером № б/н від 26.06.2015 р. - 1000,00 грн. (призначення платежу - зберігання);

- за прибутковим касовим ордером № 70 від 09.07.2015 р. - 5000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда);

- за прибутковим касовим ордером № 88 від 21.08.2015 р. - 7272,00 грн. (призначення платежу - зберігання);

- за прибутковим касовим ордером № б/н від 29.10.2015 р. - 6000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда);

- за прибутковим касовим ордером № 127 від 06.11.2015 р. - 7000,00 грн. (призначення платежу - зберігання);

- за прибутковим касовим ордером № 19 від 23.02.2016 р. - 5000,00 грн. (призначення платежу - зберігання);

- за прибутковим касовим ордером № 27 від 29.02.2016 р. - 2500,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда);

- за прибутковим касовим ордером № б/н від 01.04.2016 р. - 5000,00 грн. (призначення платежу - зберігання);

- за прибутковим касовим ордером № 56 від 19.04.2016 р. - 10000,00 грн. (призначення платежу - зберігання);

- за прибутковим касовим ордером № 75 від 20.05.2016 р. - 1000,00 грн. (призначення платежу - зберігання);

- за прибутковим касовим ордером № 91 від 21.06.2016 р. - 5000,00 грн. (призначення платежу - зберігання);

- за прибутковим касовим ордером № 92 від 10.07.2016 р. - 8000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, електроенергія);

- за прибутковим касовим ордером № 109 від 31.08.2016 р. - 3600,00 грн. (призначення платежу - 2600,00 грн. електроенергія, 1000,00 грн. зберігання);

- за квитанцією КБ "Приватбанк" № 0.0.615104558.1 від 12.09.2016 р. - 900,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда за липень 2016 р.);

- за квитанцією КБ "Приватбанк" № 0.0.615903240.1 від 13.09.2016 р. - 7000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда за серпень 2016 р.);

- за квитанцією КБ "Приватбанк" № 0.0.616664590.1 від 14.09.2016 р. - 3000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда за серпень 2016 р.).

З огляду на те, що кошти в сумі 128272,00 грн. сплачувались відповідачем без конкретизації платежів (яка сума до якого договору відноситься), суд вважає правомірним зарахування позивачем до договірних відносин зберігання (договори №№ 12, 13) суму коштів в розмірі 110154,19 грн.

Таким чином, розмір заборгованості відповідача станом на 23.09.2016 р. за договорами зберігання №№ 12, 13 становить 50940,00 грн. (161094,19 - 110154,19 = 50940,00).

За наведених обставин судом констатується, що заявлена в позові сума вимог відповідає обставинам справи, договірним зобов'язанням сторін та підтверджується арифметичними розрахунками.

При цьому, належних та допустимих доказів, які б спростовували вимоги позивача, відповідачем не надано. Подані докази проведення оплати з призначенням платежу "за зберігання" не підтверджують відсутності боргу та містять в собі інші платежі. Додані апелянтом до матеріалів справи інші платіжні квитанції свідчать про здійснення оплат по відмінним договірним відносинам (оренда, електроенергія), які не являються предметом спору, а тому не враховуються судом.

Також судом відмічається, що після 23.09.2016 р. відповідачем здійснено платіж згідно касового ордера № 123 від 20.10.2016 р. на суму 10000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда). В подальшому, до закінчення дії договорів зберігання (31.12.2016 р.) жодних платежів з призначенням "за зберігання" не надано. Оскільки розмір плати за вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 р. становить 34560,00 грн. (8640,00 х 4 = 34560,00), сплачені відповідачем в жовтні 2016 р. кошти в сумі 10000,00 грн. не впливають на розмір позовних вимог.

Поданий скаржником аудиторський висновок (звіт про проведення аудиту від 27.02.2017 р.) судом не приймається до уваги, оскільки в ньому немає чіткого розділення платежів по спірним договорам та останній складений лише за документами скаржника без залучення представників позивача.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, враховуючи умови п. 1.2. Договорів №№ 12, 13, відповідач зобов'язаний був вносити плату щомісячно, не пізніше 7-го числа після звітного місяця.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договорів зберігання № 12 та № 13 від 12.12.2014, положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення заборгованості у розмірі 50940,00 грн.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В силу приписів ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не доведено у встановленому законм порядку та не підтверджено належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст.. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції та обставин, викладених в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Житомирської області від 17.11.2016 р. у справі № 906/1073/16 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 17.11.2016 р. у справі № 906/1073/16 залишити без змін

2. Справу № 906/1073/16 повернути в господарський суд Житомирської області.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Саврій В.А.