ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.05.17р. Справа № 904/4024/17

За позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (м. Київ) в особі Відокремленого підрозділу "Автоматика та машинобудування" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (м. Жовті Води, Дніпропетровської області)

до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (м. Жовті Води, Дніпропетровської області)

про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання умов договору про надання послуг № 249/06 від 04.04.2016 у загальному розмірі 3 303 грн. 07 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 01-02/908 від 12.07.2016);

від відповідача: ОСОБА_2 - юрисконсульт (довіреність № 18/217 від 16.01.2017)

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Автоматика та машинобудування" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - відповідач) суму інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання умов договору про надання послуг № 249/06 від 04.04.2016 у загальному розмірі 3 303 грн. 07 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 2 599 грн. 33 коп. - інфляційні втрати;

- 703 грн. 74 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором про надання послуг № 249/06 від 04.04.2016 в частині повного та своєчасного розрахунку за надані 31.05.2016 послуги, у зв'язку з чим у позивача виникло право нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення. Так, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з листопада по грудень 2016 року у сумі 2 599 грн. 33 коп. та 3% річних за період прострочення з 03.11.2016 по 29.12.2016 у сумі 703 грн. 74 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 24.04.2017.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 23024/17 від 20.04.2017), в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що порушення відповідачем зобов'язань за договором про надання послуг № 249/06 від 04.04.2016 відбулося внаслідок тяжкого матеріального становища його підприємства.

Від позивача електронною поштою надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.суду 23430/17 від 24.04.2017), в якому він посилався на неможливістю його представника прибути у судове засідання.

У судове засідання 24.04.2017 з'явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання 24.04.2017 не з'явився, при цьому, судом було враховано наявність його клопотання про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.

Крім того, у судовому засіданні 24.04.2017 судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

Враховуючи викладене, ухвалою суду від 24.04.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 04.05.2017, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових документів по справі, а також задоволенням клопотання позивача.

Від відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву (вх.суду 25611/17 від 04.05.2017), в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що порушення відповідачем зобов'язань за договором про надання послуг № 249/06 від 04.04.2016 відбулося внаслідок тяжкого фінансового становища його підприємства, на підтвердження існування якого відповідач долучив до матеріалів справи довідку про розмір кредиторської та дебіторської заборгованості, копію наказу про скорочення штату, копію звіту про фінансові результати та податкову декларацію з податку на прибуток підприємств.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 25629/17 від 04.05.2017), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи додаткові докази.

У судове засідання 04.05.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 04.05.2017 представником позивача було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представником відповідача у судовому засіданні 04.05.2017 було викладено зміст відзиву на позовну заяву, який він просив врахувати під час прийняття рішення по справі, та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 04.05.2017 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 04.04.2016 між Державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - замовник, відповідач) та Відокремленим підрозділом "Автоматика та машинобудування" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - виконавець, позивач) було укладено договір про надання послуг № 249/06 (далі - договір, а.с.12-17), відповідно до умов якого:

- виконавець зобов'язується надати послуги зазначені в пункті 1.2. договору, а замовник прийняти та оплатити такі послуги (пункт 1.1. договору);

- виконавець зобов'язується надати в порядку та на умовах договору послуги з "Ремонтування та технічне обслуговування машин і устаткування спеціальної призначення (код CPV50530 Послуги з ремонту і технічного обслуговування техніки) (Лот № 2 "Технічне обслуговування, наладка технологічних параметрів, програмного забезпечення рудосортувального обладнання РЗУ, апаратури "Охра", ПТК "Геофізик", РКС на Інгульській шахті ДП "СхідГЗК") відповідно до письмових замовлень замовника (пункт 1.2. договору);

- послуги надаються з використанням запасних частин та комплектуючих виконавця, перелік використаних запасних частин та комплектуючих та їх вартість зазначаються обов'язково в акті здачі-приймання наданих послуг, який складається на підприємстві виконавця та підписується працівниками шахти замовника (пункт 1.3. договору).

У пунктах 11.1. та 11.2. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2016, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Закінчення терміну дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, які могли мати місце під час дії договору.

Докази зміни або визнання недійсним вказаного договору у матеріалах справи відсутні.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

До договору сторонами було підписано такі додатки до договору:

- додаток № 1 - протокол узгодження договірної ціни (а.с.18);

- додаток № 2 - кошторис виклику одного сервісного інженера (а.с. 20);

- додаток № 2.1. - кошторис вартості однієї години роботи сервісного інженера (а.с. 21);

- додаток № 3 - прейскурант (а.с.22-24)

Відповідно до пункту 3.1. договору орієнтовна сума (ціна) договору визначається відповідно до протоколу узгодження договірної ціни (додаток № 1, який є невід'ємною частиною договору) та не повинна перевищувати 400 000 грн. 00 коп., у тому числі податок на додану вартість 20% - 66 666 грн. 66 коп.

Так, на виконання умов договору, позивачем у травні 2016 року було надано відповідачу послуги, обумовлені пунктом 1.1. договору, на загальну суму 152 901 грн. 92 коп., що підтверджується:

- актом № 249/06-1 здачі-приймання виконаних послуг від 31.05.2016 на суму 31 088 грн. 40 коп. (а.с.28);

- актом № 249/06-2 здачі-приймання виконаних послуг від 31.05.2016 на суму 121 813 грн. 52 коп. (а.с.29).

У вказаних актах сторони вказали, що роботи виконані у повному обсязі, претензії відсутні. Вказані акти підписані позивачем та відповідачем та скріплені їх печатками без будь-яких претензій та зауважень.

Заперечення відповідача щодо якості та обсягів наданих послуг в матеріалах справи також відсутні.

Отже, позивачем дотримано умови договору в частині виконання його зобов'язань за ним.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, у розділі 4 договору сторони визначили порядок здійснення оплати, а саме:

- послуги, які надаються відповідно до договору, сплачуються замовником за погодженими цінами в національній валюті України (пункт 4.1. договору);

- підставою для оплати наданих послуг є акти здачі-приймання наданих послуг, підписані з двох сторін та рахунки додані до них. Замовник здійснює оплату наданих послуг з відстрочкою платежу не менше ніж 5-ть банківських днів від дати підписання актів здачі-приймання наданих послуг (пункт 4.3. договору);

- разом з актом здачі-приймання наданих послуг виконавець надає рахунок на оплату (пункт 4.5. договору);

- датою оплати вважається дата списання коштів на користь виконавця банком замовника (пункт 4.6. договору).

З приводу визначеного у пункті 4.3. договору порядку оплати, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, враховуючи умови пункту 4.3. договору та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що умови укладеного між сторонами договору не містили конкретного строку оплати наданих позивачем послуг, а, отже, з урахуванням приписів статті 530 Цивільного кодексу України, строк виконання відповідачем зобов'язань з оплати наданих позивачем послуг, пов'язаний з моментом пред'явлення вимоги виконавцем.

Так, позивачем 27.10.2016 була вручена відповідачу вимога № 12-03/1423 від 20.10.2016, в якій позивач вимагав здійснити оплату прийнятих за договором робіт на суму 152 901 грн. 92 коп. протягом 7 банківських днів з моменту отримання даної вимоги (а.с.32).

Оригінал вказаної вимоги було оглянуто у судовому засіданні 04.05.2017. З вказаної вимоги вбачається, що вона отримана відповідачем 27.10.2016, про що у нижньому куті першого аркуша претензії міститься вхідний штамп підприємства відповідача про її отримання 27.04.2017.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що строк оплати наданих позивачем в травні 2016 року послуг на суму 152 901 грн. 92 коп. настав 07.11.2016.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що відповідач оплатив надані за актами від 31.05.2016 послуги наступним чином:

- 29.12.2016 в сумі 31 088 грн. 40 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 8362 від 29.12.2016 (а.с.124) та банківською випискою за 29.12.2016 (а.с.30).

- 29.12.2016 в сумі 121 813 грн. 52 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 8365 від 29.12.2016 (а.с.123) та банківською випискою за 29.12.2016 (а.с.30 на звороті).

Враховуючи вищевикладене, свої зобов'язання щодо своєчасної оплати наданих позивачем 31.05.2016 послуг відповідач порушив, внаслідок чого у позивача виникло право нарахування на підставі статті 625 Цивільного кодексу України інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення, які він і просить стягнути з відповідача. Вказане є причиною спору.

З матеріалів справи вбачається, що в подальшому, між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 від 04.07.2016 про розірвання договору № 249/06 від 04.04.2016, в якій сторони дійшли згоди про таке:

- розірвати договір № 249/06 від 04.04.2016;

- розірвання договору №249/06 від 04.04.2016 не звільняє замовника від оплати за виконані виконавцем послуги;

- додаткова угода вважається укладеною та набирає чинності з моменту її підписання сторонами та скріплення печатками сторін та є невід'ємною частиною договору № 249/06 від 04.04.2016 (а.с.31).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов'язання в семиденний строк з дня пред'явлення вимоги кредитором, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов'язання.

Так, позивачем 27.10.2016 була вручена відповідачу вимога № 12-03/1423 від 20.10.2016, в якій позивач вимагав здійснити оплату прийнятих за договором робіт на суму 152 901 грн. 92 коп. протягом 7 банківських днів з моменту отримання вимоги (а.с.32).

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що строк оплати наданих позивачем в травні 2016 року послуг на суму 152 901 грн. 92 коп. настав 07.11.2016.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що відповідач оплатив надані за актами від 31.05.2016 послуги наступним чином:

- 29.12.2016 в сумі 31 088 грн. 40 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 8362 від 29.12.2016 (а.с.124) та банківською випискою за 29.12.2016 (а.с.30).

- 29.12.2016 в сумі 121 813 грн. 52 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 8365 від 29.12.2016 (а.с.123) та банківською випискою за 29.12.2016 (а.с.30 на звороті).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з нормами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З приводу заперечень відповідача в частині того, що порушення ним зобов'язань за договором про надання послуг № 249/06 від 04.04.2016 відбулося внаслідок тяжкого фінансового становища його підприємства, суд зазначає таке.

На підставі укладеного договору про надання послуг № 249/06 від 04.04.2016 між сторонами виникли господарські відносини, що регулюються нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Так, статтею 1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач є юридичною особою, а відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Між тим, ані приписи Господарського кодексу України, ані норми Цивільного кодексу України не допускають привілейованого становища суб'єктів господарювання, які перебувають у тяжкому фінансовому становищі, мають велику дебіторську та кредиторську заборгованість, а також податкові зобов'язання, на що посилається відповідач, як на підставу для звільнення від відповідальності за порушення його зобов'язань перед позивачем.

Обов'язок відповідача сплатити суму боргу, додатково обґрунтовується тим, що відповідач, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями за договором, і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги вказані заперечення відповідача..

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були нараховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з листопада по грудень 2016 року у сумі 2 599 грн. 33 коп. та 3% річних за період прострочення з 03.11.2016 по 29.12.2016 у сумі 703 грн. 74 коп.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, зроблених позивачем, та встановлено, що розрахунки не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки позивачем невірно визначений початок періоду прострочення з оплати наданих у травні 2016 року послуг - 03.11.2016, в той час, як встановлено судом, що граничний строк оплати вказаних послуг - 07.11.2016; вказана помилка не вплинула на правильність визначення періоду нарахування інфляційних втрат, але в межах правильно визначеного періоду позивач здійснив арифметично невірний розрахунок інфляційних втрат.

Отже, розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, здійснені позивачем у тексті позовної заяви, визнаються судом необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

При цьому, згідно з пунктом 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, враховуючи положення постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаним періодом, судом встановлено, що інфляційні втрати за період з листопада по грудень 2016 року складають 4 153 грн. 12 коп.

При цьому, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума інфляційних втрат - 2 599 грн. 33 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не заявлено, а також беручи до уваги пункт 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних втрат.

Отже, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 2 599 грн. 33 коп. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в наведеній сумі.

Крім того, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних, судом встановлено, що в період з 08.11.2016 по 28.12.2016 3% річних складають 639 грн. 18 коп.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 639 грн. 18 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (52210, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вулиця Горького, будинок 2; ідентифікаційний код 14309787) на користь Відокремленого підрозділу "Автоматика та машинобудування" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (52210, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вулиця Гагаріна, будинок 4; ідентифікаційний код 39688675) 2 599 грн. 33 коп. - інфляційних втрат, 639 грн. 18 коп. - 3% річних, 1 568 грн. 73 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_3