ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2017 р. Справа № 918/214/17

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Концепт Арт"

до Публічного акціонерного товариства "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Рівненської міської ради

про визнання припиненим права постійного користування земельною ділянкою

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 28.03.2017 р.;

від відповідача - не з'явився;

від третьої особи - ОСОБА_2, довіреність № 08-37 від 05.01.2017 р.

В судовому засіданні 24 квітня 2017 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29 березня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Концепт Арт" (далі - ТзОВ "Концепт Арт", позивач) звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали" (далі - ПАТ "РФ "Укрторгбудматеріали", відповідач), в якому просить:

- визнати припиненим, з 23 жовтня 2015 року, право постійного користування земельною ділянкою для обслуговування виробничої бази та магазинів загальною площею 1,99 га Публічному акціонерному товариству "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали" згідно Державного акту на право постійного користування землею серії РВ № 00201 від 14.01.1999 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 195;

- припинити (скасувати) Державний акт на право постійного користування землею серії РВ № 00201 від 14.01.1999 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 195 та виданий Публічному акціонерному товариству "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали".

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що ТзОВ "Концепт Арт" набуло на підставі договорів купівлі-продажу від 29.03.2016 року серії НАТ № 688905, від 29.03.2016 року серії НАТ № 255198, від 29.03.2016 року серії НАТ № 688901 право власності на нерухоме майно, що було предметом іпотеки за договором іпотеки від 19.06.2012 року, а саме:

- будівлі та споруди, що знаходяться у місті Рівне по вулиці Князя Володимира, 111 загальною площею 2 837,2 кв.м.;

- магазин №3 "Все для дому", літера "А-1", загальною площею 234,7 кв.м., що знаходиться у місті Рівне по вул. М. Рильського, 11 (б);

- павільйон-магазин № 1 "Сантехніка", літера "А-1", загальною площею 237,8 кв.м., що знаходиться у місті Рівне по вул. Уласа Самчука, 1. Зазначені будівлі і споруди (вул. ОСОБА_3) знаходяться на земельній ділянці площею 1, 89 га, магазин № 3 "Все для дому" - на земельній ділянці 0,06 га, павільйон-магазин № 1 "Сантехніка" - на земельній ділянці 0,04 га. Земельні ділянки загальною площею 1,99 га рішенням Рівненської міської ради народних депутатів від 02.12.1998 року № 57 були надані в постійне користування Відкритому акціонерному товариству "Рівненська фірма "Укторбудматеріали" для обслуговування виробничої бази та магазинів, яке посвідчене Державним актом на право постійного користування землею серії РВ 00201 від 14.01.1999 року № 195.

Враховуючи вищевикладене, позивач в силу положень ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України просить суд задовольнити позовні вимоги на підставі п. е) ст. 141 Земельного кодексу України.

Ухвалою суду від 30 березня 2017 року позовну заяву від 28.03.2017 р. прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 918/214/17, розгляд якої призначено на 10 квітня 2017 року. Крім того, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Рівненську міську раду (далі - третя особа).

Разом із позовною заявою Товариством з обмеженою відповідальністю "Концепт Арт" було подано заяву про забезпечення позову, в якій останнє просило суд заборонити державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно проводити реєстрацію речових прав на нерухоме майно за Публічним акціонерним товариством "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали" за адресою: м. Рівне, вул. Князя Володимира, 111.

Статтею 66 ГПК України передбачено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Зі змісту вищенаведених приписів чинного законодавства вбачається, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обовязковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими повязується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову".

Оскільки позивач не довів фактичних обставин, з якими повязується застосування зазначеного заходу до забезпечення позову, а також необхідності вжиття вищевказаних заходів до забезпечення предявленого ним позову, суд дійшов висновку про те, що наведена заява є необґрунтованою, у звязку з чим в її задоволенні слід відмовити.

10 квітня 2017 року від представника позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання, в якому останній підтверджує, що у провадженні господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав, а також немає рішення цих органів з такого спору (а.с. 45).

Ухвалою суду від 10 квітня 2017 року розгляд справи відкладався на 24 квітня 2017 року.

24 квітня 2017 року від представника третьої особи через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява про залучення третьої особи (а.с. 36), в якій останній просить суд залучити до участі у справі Управління земельних відносин виконавчого комітету Рівненської міської ради у якості третьої особи.

Згідно статті 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

У той же час представником Рівненської міської ради належним чином не було обґрунтовано, яким чином рішення з господарського спору у даній справі може вплинути на права або обов'язки Управління земельних відносин виконавчого комітету Рівненської міської ради.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що рішення з даного господарського спору не може вплинути на права чи обовязки Управління земельних відносин виконавчого комітету Рівненської міської ради, у звязку з чим у задоволенні заяви представника третьої особи про залучення до участі у справі Управління земельних відносин виконавчого комітету Рівненської міської ради у якості третьої особи, слід відмовити.

У судовому засіданні 24 квітня 2017 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник Рівненської міської ради у судовому засіданні 24 квітня 2017 року щодо вирішення даного спору покладався на розсуд суду.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте явку свого повноважного представника у призначене судове засідання не забезпечив.

Відповідно до статті 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвали суду про прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі № 918/214/17 від 30.03.2017 р., а також про відкладення розгляду справи від 10.04.2017 р. були надіслані відповідачу за адресою, вказаною у позовній заяві, а саме: 33009, м. Рівне, вул. Князя Володимира, 111. Факт отримання відповідачем ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі № 918/214/17 від 30.03.2017 р. підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення відповідного поштового відправлення з підписом уповноваженої особи відповідача (а.с. 42). Ухвала суду про відкладення розгляду справи від 10.04.2017 р., направлена на вищезазначену адресу, була повернута підприємством поштового звязку на адресу суду з посиланням на закінчення терміну зберігання (а.с. 53-55).

Отже, за змістом вищезазначеної норми відповідач завчасно та належним чином був повідомлений про місце, дату та час судових засідань. Крім того, останньому надавалося достатньо часу для подання відзиву на позовну заяву, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та Рівненської міської ради, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Рівненської міської Ради народних депутатів від 02 грудня 1998 року № 57 головою Рівненської міської Ради народних депутатів було видано Відкритому акціонерному товариству Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали", Державний акт на право постійного користування землею серії РВ 00201 від 14 січня 1999 року, згідно якого Відкритому акціонерному товариству "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали" надано у постійне землекористування 1,99 гектарів землі згідно з планом землекористування для обслуговування виробничої бази та магазинів (а.с. 36).

Вищезазначений акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 195.

Згідно плану зовнішніх меж (а.с. 37), ПАТ "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали" надано:

- ділянку № 1, виробнича база, вул. Князя Володимира, 111, площею 1,89 га;

- ділянку № 2, магазин, вул. Уласа Самчука, загальною площею 0,04 га;

- ділянку № 3, магазин, вул. Максима Рильського, загальною площею 0,06 га.

Також з матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання кредитних зобовязань між ПАТ АКБ "Львів" та ПАТ "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали" було укладено Договір іпотеки від 19.06.2012 р., відповідно до умов якого в іпотеку ПАТ АКБ "Львів" було передано нерухоме майно, а саме:

- будівлі та споруди, що знаходяться у місті Рівне по вулиці Князя Володимира, 111, загальною площею 2 837,2 кв. м., з якої: літ. "А-2"- оптовий склад загальною площею 2 079,6 кв.м., літ. "Б" - корпус побутових приміщень загальною площею 47,0 кв.м., літ. "В" - під навіс склад-магазин загальною площею 144,9 кв.м., літ. "Г" - прохідна загальною площею 144,9 кв.м., літ. "Д" - склад-магазин загальною площею 532,2 кв.м., № 1 - огорожа, "Е" - насосна, "Ж" - навіс, "З" - навіс, "е" естакада;

- павільйон-магазин № 1 "Сантехніка", літ. "А-1", загальною площею 234,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. У. Самчука, 1;

- Магазин № 3 "Все для дому", літ. "А-1", загальною площею 234,7 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. М. Рильського, 11б.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ АКБ "Львів" звернуло стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено, що ПАТ АКБ "Львів" стало власником нерухомого майна, що належало ПАТ "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали", а саме:

- будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Князя Володимира, 111, загальною площею 2 837,2 кв. м., що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 26.10.2015 р. (а.с. 22);

- павільйон-магазином № 1 "Сантехніка", літ. "А-1", загальною площею 234,8 кв.м., що знаходиться за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Самчука Уласа, 1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 26.10.2015 р. (а.с. 25);

- магазином № 3 "Все для дому", літ. "А-1", загальною площею 234,7 кв. м, що знаходиться за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вулиця М. Рильського, 11б, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 26.10.2015 р. (а.с. 23)

Як вбачається з витягів з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.10.2015 року вищезазначені будівлі та споруди знаходяться на земельній ділянці площею 1,89 га, магазин № 3 "Все для дому" - на земельній ділянці - 0,06 га, павільйон-магазин № 1 "Сантехніка" - на земельній ділянці 0,04 га (а.с. 22-23, 24,25-26)

Судом також встановлено, що зазначені вище земельні ділянки становлять загальну площу 1,99 га (1,89+0,06+0,04).

Як було встановлено судом вище земельна ділянка загальною площею 1,99 га ( ділянка № 1, виробнича база, вул. Князя Володимира, 111, площею 1,89 га; ділянка № 2, магазин, вул. Уласа Самчука, загальною площею 0,04 га; ділянка № 3, магазин, вул. Максима Рильського, загальною площею 0,06 га) надана ПАТ "РФ "Укрторгбудматеріали" на праві постійного користування, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії РВ 00201 від 14 січня 1999 року.

Судом встановлено, що 29 березня 2016 року між ПАТ АКБ "Львів" та ТзОВ "Концепт Арт" було укладено договори купівлі-продажу нерухомого майна, за якими ТзОВ "Концепт Арт" стало власником наступного майна, а саме:

- павільйон-магазину № 1 "Сантехніка", літера "А-1" загальною площею 234,8 кв.м., що знаходиться за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Самчука Уласа, 1 (а.с. 27-28);

- будівель та споруд загальною площею 2 837,2 кв. м., що знаходяться за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Князя Володимира, 111 (а.с. 29-30);

- магазину № 3 "Все для дому", літ. "А-1", загальною площею 234,7 кв. м, що знаходиться за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вулиця М. Рильського, 11б (а.с. 31-32).

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта за ТзОВ "Концепт Арт" (а.с. 33-35) зареєстровано право власності на вищезазначене нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває на праві постійного користування у ПАТ "РФ "Укрторгбудматеріали" згідно Державного акту на право постійного користування землею серії РВ 00201 від 14 січня 1999 року.

Позивач вважає, що з моменту переходу права власності до ПАТ "АКБ "Львів" на будівлі і споруди (вул. К.Володимира, 111), магазин № 3 "Все для дому", павільйон-магазин № 1 "Сантехніка" право користування земельними ділянки, на яких знаходяться ці будівлі вважається припиненим в попереднього землекористувача, тобто у відповідача - ПАТ "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали", а право постійного користування виникає в позивача на тих самих умовах, що і у відповідача.

Також позивач посилався на правову позицію, викладену Верховним Судом України у справі за № 6-2225цс16 від 12.10.2016 року, у справі № 6-2099цс16 від 12 жовтня 2016 року та висновками Вищого господарського суду Україні у постанові від 30 червня 2016 року у справі № 921/941/15-г/13, від 09 листопада 2016 року у справі № 461/11761/13-ц.

Земельні відносини, відносно яких виник спір у даній справі регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України (далі ЗК України), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Способи захисту прав на земельні ділянки передбачені статтею 152 Земельного кодексу України. Так відповідно до положень частини 1 вказаної статті держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина 2 статті 152 ЗК України).

Приписами частини 3 статті 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Отже вищезазначена норма статті 152 ЗК України містить перелік способів захисту прав на земельні ділянки.

Земельний кодекс України чітко визначає повноваження органів місцевого самоврядування у галузі земельних відносин.

Повноваження міських рад у галузі земельних відносин визначені статтею 12 Земельного кодексу України, до яких, зокрема, належать: розпорядженнями землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до пункту е) статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Статтею 116 ЗК України визначено, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтями 143, 144 ЗК України встановлено, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку або на підставі рішення органу виконавчої влад або місцевого самоврядування.

В свою чергу суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутнє чинне рішення Рівненської міської ради про припинення права користування спірною земельною ділянкою за відповідачем.

Згідно ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Суд погоджується з позивачем щодо наявності в законодавстві підстав для набуття права користування земельною ділянкою від іншої особи у разі отримання у власність розміщеного на такій земельній ділянці нерухомого майна, проте, на думку суду, позивачем не враховано ряд особливостей та спеціальних норм законодавства, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин і які стосуються різних правомочностей щодо землі.

Відповідно до ч. 1. ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

Частина 1 ст. 377 Цивільного кодексу України передбачає, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 ст. 123 ЗК України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка перебуває у власності Рівненської міської ради і тільки вона може надавати останню у користування.

Як випливає з приписів ЗК України право постійного користування земельною ділянкою набувається на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

З виникненням права власності на будівлю чи споруду до її власника переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому будівля чи споруда. При цьому, виникнення права власності на об'єкти нерухомості не є безумовною підставою для автоматичного укладення угоди щодо земельної ділянки. Обовязковою умовою передачі у власність земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про передачу земельної ділянки у власність. (постанова ВСУ від 14.11.2011 року № 12-22/382-07-8932).

Зазначена правова позиція Верховного Суду України, в силу положень ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для суду при вирішенні даного спору.

Зважаючи на викладене, необхідною умовою набуття права користування земельною ділянкою, яка перебуває у комунальній власності, є наявність відповідного рішення сільської, селищної, міської ради. Тому, набуття такого права за відсутності відповідного рішення є порушенням виключного, передбаченого Конституцією України, права Рівненської міської ради на здійснення права власності від імені Українського народу та управління землями.

Отже, виникнення права власності на об'єкти нерухомості не є безумовною підставою для автоматичного набуття права постійного користування землею комунальної власності, необхідної для обслуговування набутого позивачем у власність нерухомого майна. Обов'язковою умовою передачі у власність чи в користування земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, є наявність відповідного позитивного рішення сесії ради.

У той же час у матеріалах справи відсутні докази наявності відповідного рішення Рівненської міської ради про надання позивачу в користування спірної земельної ділянки, а також і докази, які свідчать про звернення позивача до даного органу місцевого самоврядування з відповідною заявою про надання цієї ділянки йому в користування (оренду).

Крім того, статтею 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч. 1 ст. 92 ЗК України).

Відтак, посилання позивача в позовній заяві на те, що він автоматично став користувачем спірної земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власнику - ПАТ "РФ "Укрторгбудматеріали" судом відхиляються, оскільки чинним законодавством не передбачено автоматичного переходу прав на земельні ділянки, а вимагається оформлення прав на них за певною процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування";

ґ) вищі навчальні заклади незалежно від форми власності;

д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Частина 2 цієї ж статті визначає виключний перелік суб'єктів права постійного користування земельною ділянкою, до яких позивач, як приватне підприємство не належить.

Посилання позивача на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, є недоречним, оскільки в зазначеній справі предметом розгляду є визнання припиненим права постійного користування земельною ділянкою та визнання права користування земельною ділянкою. Відтак, у справі № 6-2225цс16 предмет позову відрізняється від предмету позову у даній справі, що розглядається господарським судом, та включає в себе позовну вимогу про визнання відповідного права користування земельною ділянкою за позивачем.

У п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що вникають із земельних відносин" зазначено, що у спорах, повязаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Разом з тим, суд зазначає, що встановлення юридичного факту щодо визнання припиненим права користування земельною ділянкою є неможливим за наявності чинного на момент розгляду справи рішення Рівненської міської ради, яке безпосередньо стосується права ПАТ "РФ "Укрторгбудматеріали" на спірну земельну ділянку та знайшло своє відображення у відповідному правовстановлюючому документі - Державному акті на право постійного користування землею серії РВ № 00201 від 14.01.1999 року.

Спірна земельна ділянка загальною площею 1,99 га є комунальною власністю і перебуває у постійному користуванні ВАТ "РФ "Укрторгбудматеріали".

Позивач згідно з ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України не може набувати права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності, тому у нього таке право з вказаних у позові обставин не виникло.

Суд вважає за необхідне зазначити, що Земельний кодекс України, крім права постійного користування землею також передбачає право власності на землю та право користування землею на правах оренди.

У власність чи в оренду вказана земельна ділянка відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України може бути надана Товариству з обмеженою відповідальністю "Концепт Арт" тільки за рішенням Рівненської міської ради після припинення останньою або за її позовом судом права Публічного акціонерного товариства "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали" на постійне користування цією земельною ділянкою.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутнє рішення Рівненської міської ради про набуття права власності чи користування на спірну земельну ділянку за позивачем, а також докази вчинення останнім дій, направлених на здійснення такого оформлення.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Норми статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України розкривають зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту права, яке він вважає порушеним, не призведе до відновлення вказаного права у разі задоволення позову, а саме до автоматичного оформлення за позивачем права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, а також зважаючи на те, що позивачем не наведено підстав для визнання припиненим за Публічним акціонерним товариством "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали" права постійного користування спірною земельною ділянкою, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання припиненим права постійного користування земельною ділянкою для обслуговування виробничої бази та магазинів загальною площею 1,99 га Публічному акціонерному товариству "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали" згідно Державного акту на право постійного користування землею серії РВ № 00201 від 14.01.1999 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 195.

За таких обставин, а також зважаючи на відмову в позові в частині визнання припиненим права постійного користування земельною ділянкою, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги ТзОВ "Концепт Арт" щодо припинення (скасування) Державного акту на право постійного користування землею серії РВ № 00201 від 14.01.1999 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 195 та виданий Публічному акціонерному товариству "Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали".

Судові витрати згідно статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 75, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 03.05.2017 р.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 4 примірники:

1- до справи;

2 - позивачу рекомендованим (79026, м. Львів, вул. Енергетична, 1/3);

3 - відповідачу рекомендованим (33009, м. Рівне, вул. Князя Володимира, 111);

4 - третій особі рекомендованим (33028, м. Рівне, вул. Соборна, 12а).