ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2017 р.Справа № 922/1104/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенця П.В.

при секретарі судового засідання Гаврильєву О.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Ізюм
до 1. Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Буча, Київської області , 2. Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Ізюм
про стягнення 415462,00 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_5, дов. від 09.02.2017 року

відповідача - 1. ОСОБА_6, договір про надання правової допомоги від 18.04.2017 року, 2. не з*явився

ВСТАНОВИВ:

Розглядається позовна вимога про розірвання укладеного між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 договору підряду, за яким Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 зобов*язався розробити та забезпечити впровадження у діяльність Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 комплексного програмного продукту - системи обліку господарської (торгової) діяльності позивача на базі платформи "1С:Підприємство" та стягнення солідарно з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 415462 грн. на повернення авансу.

Позовні вимоги обґрунтовано посиланням на невиконання відповідачем умов договору підряду на розробку програмного забезпечення, укладеного позивачем та першим відповідачем у спрощений спосіб відповідного до статті 181 Господарського кодексу України.

Представник позивача у судовому засіданні просить суд долучити до матеріалів справи додаткову квитанцію про сплату судового збору, яку суд приймає та долучає до матеріалів справи.

Представник першого відповідача у судовому засіданні та у наданому клопотанні просить суд припинити провадження у справі в частині вимог до першого відповідача, мотивуючи це тим, що договірні відносини позивача та першого відповідача не мають господарського характеру й тому спір, що з них випливає, не підвідомчий господарському суду.

Представник позивача у судовому засіданні проти клопотання першого відповідача про припинення провадження у справі в частині вимог до першого відповідача заперечує.

Суд, розглянувши зазначене клопотання першого відповідача вважає за необхідне у його задоволенні відмовити, виходячи з наступного.

Предметом, щодо якого виникли правовідносини сторін, є виконання робіт з розробки та впровадження у діяльність позивача як суб'єкта господарювання певного програмного продукту. При цьому з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо першого відповідача (Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3) випливає, що видами підприємницької діяльності першого відповідача є, зокрема: Код КВЕД 62.01 Комп'ютерне програмування (основний); Код КВЕД 62.02 Консультування з питань інформатизації; Код КВЕД 69.20 Діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування; Код КВЕД 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування. Зазначені види діяльності, у свою чергу, охоплюють роботи (розробка та впровадження програмного забезпечення), які були предметом спірних правовідносин сторін.

Суд зауважує, що відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24 жовтня 2011 року № 3 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: - участь у спорі суб'єкта господарювання; - наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; - наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; - відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

При цьому з метою врегулювання можливого конфлікту юрисдикцій Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у пункті 14 постанови від 01 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" спір фізичної особи, яка має статус суб'єкта підприємницької діяльності, у цивільно-правових, житлових чи інших правовідносинах, що не має ознак господарського та не пов'язаний з господарською діяльністю, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Наприклад, вирішуючи належність спору про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним до цивільної чи господарської юрисдикції, у разі виникнення такого спору між господарським товариством і фізичною особою, яка є приватним підприємцем, суду належить з урахуванням змісту договору та інших правовстановлюючих документів з'ясувати, з використанням якого правового статусу при укладенні такого договору діяла фізична особа: як фізична особа чи як фізична особа - підприємець, а також врахувати, які саме правовідносини між сторонами виникли.

Водночас, виходячи зі змісту правовідносин, що склалися між сторонами, а також характеру господарської (підприємницької) діяльності як позивача, так і першого відповідача, суд доходить висновку, що і позивач, і перший відповідач вступили у спірні правовідносини саме як суб'єкти господарювання, через що спірні правовідносини є господарськими і розглядуваний спір за змістом приписів пункту 1 частини 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України підвідомчий господарському суду.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні клопотання першого відповідача про припинення провадження у справі в частині вимог до першого відповідача та переходить до розгляду справи по суті.

Представник позивача у судовому засіданні підтримує заявлені позовні вимоги і просить їх задовольнити у повному обсязі.

У відзиві (вхідний № 12646 від 14 квітня 2017 року) на позовну заяву, Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 проти позовних вимог заперечує з тих підстав, що роботи були ним виконані та передані позивачу, який навіть залишився винним першому відповідачу 270608 грн.

Представник першого відповідача у судовому засіданні та у письмових запереченнях проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову.

Другий відповідач у судове засідання не з*явився, у наданому клопотанні просить суд розглядати справу без участі Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 та його представника.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення повноважних представників позивача та першого відповідача, судом встановлено наступне.

У квітні 2016 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (позивачем) і Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (першим відповідачем) було досягнуто домовленості про виконання першим відповідачем для позивача комплексу робіт з програмування. Зазначена обставина повністю визнана першим відповідачем у відзиві на позов, наданому до суду, й не заперечувалася представником першого відповідача у судовому засіданні. Зміст вказаної домовленості (розробка та впровадження програмного продукту) також не заперечується представниками сторін.

За таких умов суд вважає доведеним, що між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (позивачем) і Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (першим відповідачем) було укладено у спрощеній формі відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України (усна форма, сполучена із прийняттям замовлення до виконання) господарський договір, за яким перший відповідач зобов'язався розробити та забезпечити впровадження у діяльність позивача комплексного програмного продукту - системи обліку господарської (торгової) діяльності позивача на базі платформи "1С:Підприємство".

Надаючи правову кваліфікацію відповідним спірним договірним правовідносинам сторін, суд доходить висновку, що між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (позивачем) і Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (першим відповідачем) було укладено договір підряду, адже його умовами було передбачено створення програмного продукту, тобто певного результату, який є віддільним від особи виконавця (підрядника), має самостійну майнову цінність й може використовуватись у діяльності замовника певний час після вчинення виконавцем дій щодо створення такого програмного продукту. Таким чином, укладений між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (позивачем) і Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (першим відповідачем) договір повністю відповідає ознакам, викладеним у статті 837 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу; договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Суд також зауважує, що аналогічна позиція щодо кваліфікації договору, за яким передбачається створення комп'ютерної програми, як договору підряду, була висловлена Вищим господарським судом України у постанові від 09 червня 2009 року у справі № 12/204.

Судом встановлено, що протягом квітня - вересня 2016 року першим відповідачем (Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3) було отримано від позивача грошові кошти у сумі 415 462 грн., що підтверджується розписками (на бланках видаткових касових ордерів) від 18 квітня 2016 року на суму 14 400 грн.; від 20 травня 2016 року на суму 23 700 грн.; від 04 червня 2016 року на суму 38 750 грн.; від 22 липня 2016 року на суму 86 655 грн.; від 17 серпня 2016 року на суму 200 000 грн.; від 21 вересня 2016 року на суму 52 012 грн. Зазначені обставини (зокрема, щодо суми отриманих грошей, факту їх отримання та призначення платежів) також повністю визнані першим відповідачем у відзиві на позов.

Сторонами не надано суду жодних доказів того, що робота, щодо виконання якої між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (позивачем) і Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (першим відповідачем) було укладено відповідний договір підряду і для виконання якої за цим договором позивачем було сплачено першому відповідачу грошові кошти у сумі 415 462 грн., виконана першим відповідачем, а її результат переданий позивачу і прийнятий ним.

При цьому суд оцінює критично та відхиляє посилання представника першого відповідача на підтвердження факту виконання робіт самими розписками (на бланках видаткових касових ордерів) від 18 квітня 2016 року на суму 14 400 грн.; від 20 травня 2016 року на суму 23 700 грн.; від 04 червня 2016 року на суму 38 750 грн.; від 22 липня 2016 року на суму 86 655 грн.; від 17 серпня 2016 року на суму 200 000 грн.; від 21 вересня 2016 року на суму 52012 грн. Суд зауважує, що у вказаних розписках не міститься однозначної вказівки на те, що кошти сплачувались позивачем на користь першого відповідача саме за вже виконану роботу. Тому твердження представника першого відповідача про це мають характер припущень. Крім того, відповідно до частини 4 статті 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. При цьому суд зазначає, що згідно усталеної практики Вищого господарського суду України приписи статті 882 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню і тоді, коли укладений сторонами договір є звичайним, а не будівельним підрядом (зокрема, така позиція висловлена Вищим господарським судом України у постановах від 19 вересня 2012 року у справі № 5006/18/16/2012, від 27 лютого 2013 року у справі № 5011-23/10678-2012, від 17 липня 2013 року у справі № 5009/4452/12, від 07 серпня 2013 року у справі № 919/228/13-г, від 10 жовтня 2013 року у справі № 5020/1106/2012, від 20 грудня 2013 року у справі № 902/864/13). Водночас, сторонами не надано суду жодного підписаного позивачем та першим відповідачем акту приймання виконаних робіт за укладеним ними договором підряду на розробку та впровадження програмного забезпечення, а так само не надано жодних доказів того, що такі акти на адресу позивача першим відповідачем направлялися чи вручалися першим відповідачем позивачу.

За таких умов суд доходить висновку, що перший відповідач (Фізична особа - підприємець ОСОБА_3) не виконав роботи і не передав позивачу їх результат, передбачений укладеним між ними у спрощеній формі договором на розробку та впровадження програмного забезпечення.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Відповідачами не надано суду жодних доказів того, що першим відповідачем добросовісно не міг бути виконаний погоджений сторонами обсяг робіт з урахуванням їх виду (характеру) та обсягів роботи.

Відповідно до приписів частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Суд зауважує, що у відповідному випадку замовник має право саме відмовитися від договору, а не вимагати його розірвання, однак зазначене не є підставою для відмови замовнику у позові про розірвання такого договору, якщо замовник вирішив здійснити це своє право у такий спосіб шляхом звернення до суду. Суд також зауважує, що така позиція підтримується Вищим господарським судом України, який у постанові від 31 липня 2008 року у справі № 4/242 вказав, що оскільки форма відмови від договору в порядку статті 849 Цивільного кодексу України законом не передбачена, слід вважати, що її може бути здійснено як шляхом надсилання замовником підряднику листа, претензії, так і шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Зважаючи на викладене, враховуючи те, що протягом тривалого часу (понад 10 місяців) перший відповідач не виконав доручену йому позивачем роботу за відсутності будь-яких доказів неможливості такого виконання, суд доходить висновку про обгрунтованіть вимог позивача про розірвання укладеного ним з першим відповідачем договору.

Крім того, судом встановлено, що позивачем було укладено з третіми особами сім договорів (на загальну суму 370 000 грн.), у результаті виконання яких програмне забезпечення, розробку якого мав здійснити перший відповідач, могло бути повноцінно використано у господарській діяльності позивача, а саме: договір від 23 лютого 2016 року з фізичною особою ОСОБА_1 на надання послуг зі складання опису бізнес-процесів та контролю виконання завдань програмістами на суму 100 000 грн.; договір від 16 травня 2016 року з фізичною особою ОСОБА_7 на надання послуг зі складання опису бізнес-процесів, формування завдань програмістам та навчання співробітників складу на суму 30 000 грн.; договір від 16 травня 2016 року з фізичною особою ОСОБА_8 на надання послуг зі складання опису бізнес-процесів, формування завдань програмістам та навчання співробітників оптового відділу та відділу логістики на суму 30 000 грн.; договір від 16 травня 2016 року з фізичною особою ОСОБА_9 на надання послуг зі складання опису бізнес-процесів, формування завдань програмістам та навчання співробітників роздрібної торгівлі на суму 30 000 грн.; договір від 16 травня 2016 року з фізичною особою ОСОБА_10 на надання послуг консультування в процесі переведення обліку позивача на нове програмне забезпечення на суму 100 000 грн.; договір від 16 травня 2016 року з фізичною особою ОСОБА_11 на надання послуг зі складання опису бізнес-процесів, формування завдань програмістам та навчання співробітників бухгалтерії на суму 50 000 грн.; договір від 16 травня 2016 року з фізичною особою ОСОБА_12 на надання послуг зі складання опису бізнес-процесів, формування завдань програмістам та навчання співробітників відділу закупівлі товару та відділу ціноутворення на суму 30 000 грн.

Як встановлено судом, кожен з вказаних договорів, укладених позивачем з третіми особами, у пункті 5.2 містить застереження про те, що невиконання зобов'язань контрагентом однієї із сторін (зокрема - невиконання командою програмістів зобов'язань у взаємовідносинах із замовником) не звільняє таку сторону від відповідальності за виконання зобов'язань за цим договором. Зазначене цілком кореспондується з приписами, що містяться в абзаці 2 статті 617 Цивільного кодексу України, а також з положеннями частини 2 статті 903 Цивільного кодексу України, відповідно до яких у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України реальними збитками є не тільки витрати, які особа зробила, а й ті витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Таким чином, суд вважає встановленим і доведеним той факт, що внаслідок невиконання першим відповідачем (Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3) укладеного між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (позивачем) і Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (першим відповідачем) договору підряду на розробку та впровадження програмного забезпечення позивачу були завдані збитки у розмірі 370 000 грн., які позивач має сплатити за надання послуг за відповідними договорами з третіми особами.

Разом з тим, за змістом приписів частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору підряду (у тому числі внаслідок відмови замовника від такого договору) замовник має право не тільки вимагати відшкодування збитків (вимога про що у розглядуваному позові позивачем не заявлена), а й вимагати повернення невідпрацьованого авансу (тобто суми коштів, які були виплачені замовником підряднику для виконання робіт за договором і на яку роботи не були виконані й прийняті замовником).

За таких умов суд вважає обґрунтованою й такою, що підлягає задоволенню вимогу про стягнення суми сплаченого позивачем першому відповідачу авансу у сумі 415 462 грн. на користь позивача. Однак суд оцінює критично та відхиляє доводи позивача про те, що зазначена сума має бути стягнена на користь позивача не з першого відповідача, а з обох відповідачів солідарно.

Як встановлено судом, 01 червня 2016 року між позивачем та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (другим відповідачем) було укладено договір поруки, за змістом якого другий відповідач поручився за виконання першим відповідачем (Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3) умов договору підряду на розробку програмного забезпечення, у тому числі щодо відшкодування збитків, повернення у передбачених законом випадках суми авансу, сплати штрафних санкцій тощо.

Суд зазначає, що відповідно до змісту правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2012 року у справі № 6-51цс11 договір поруки за змістом приписів статтей 553, 554 Цивільного кодексу України укладається кредитором за зобов'язанням, яке забезпечується порукою, і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником (стороною) в зобов'язанні, забезпеченому порукою. Законодавством України не передбачено і не випливає зі змісту правовідносин поруки обов'язку кредитора або поручителя за договором поруки отримувати згоду боржника на укладення такого договору. Таким чином, посилання першого відповідача на те, що він не знає, хто така Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 й не давав згоди на укладення вказаного договору поруки від 01 червня 2016 року судом відхиляються як такі, що не впливають на дійсність цього договору поруки.

Відповідно до частин 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Разом з тим, суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Дослідженням тексту договору поруки, укладеного 01 червня 2016 року між позивачем та другим відповідачем, встановлено, що у пункті 2.2 вказаного договору поруки зазначено, що цей договір діє до моменту припинення поруки на підставах, визначених статтею 559 Цивільного кодексу України, при цьому сторони наголошують, що ними встановлено строк поруки з дати укладення цього договору до 31 грудня 2016 року включно (частина 4 статті 559 Цивільного кодексу України). Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що починаючи з 01 січня 2017 року надана другим відповідачем порука припинилась. Водночас, позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом у квітні 2017 року, тобто вже після припинення наданої другим відповідачем поруки. За таких умов у позові в частині стягнення грошових коштів з другого відповідача має бути відмовлено.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат колегія суддів керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 124, 129 Конституції України, статтями 22, 526, 553, 554, 559, 837, 846, 882, 849 Цивільного кодексу України, статтями 181 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Розірвати укладений між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 договір підряду, за яким Фізична особа - підприємць ОСОБА_3 зобов'язався розробити та забезпечити впровадження у діяльність Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 комплексного програмного продукту - системи обліку господарської (торгової) діяльності позивача на базі платформи "1С:Підприємство".

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (08292, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) 415 462 грн. на повернення авансу.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (08292, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) 8 631,93 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 27.04.2017 р.

Суддя П.В. Хотенець