РІШЕННЯ

12 травня 2017 рокуСправа № 921/261/17-г/14

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В.

розглянув справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_2

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 АДРЕСА_1

про cтягнення заборгованості в сумі 838 955,49 грн., з яких: 504 939,77 грн. - основний борг, 300 357,68 грн. - сума індексу інфляції, 33 658, 04 грн. - 3% річних.

Представники сторін в судове засідання не з'явились.

Суть справи:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Тернопільської області із позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в сумі 838 955,49 грн.

Ухвалою від 20.04.2017р. суд визнав подані матеріали достатніми для прийняття позовної заяви і, як наслідок, порушив провадження по справі та розгляд останньої у судовому засіданні призначив на 12.05.2017 р.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару, зважаючи на що в останнього виникла заборгованість, сума якої, підлягає стягненню у судовому порядку.

Повноважний представник позивача у судове засідання не з'явився, однак від останнього поступила заява №27-04 від 27.04.2017 р. про перенесення судового засідання на іншу дату, у зв'язку з неможливістю прийняти участь у судовому засіданні. Доказів, які б вказували на існування обставин, що слугують перешкодою для явки у судове засідання особисто ОСОБА_2 чи його представника приватний підприємець не надав, а відтак його клопотання про відкладення розгляду справи судом відхиляється.

Відповідач явку повноважного представника у судове засідання не забезпечив. Разом з тим, ним подано до матеріалів справи заяву про визнання позову №12-05 від 12.05.2017 р., в якій ФОП ОСОБА_3 повністю визнає заявлені вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог за його відсутності, без фіксування судового процесу.

За таких обставин, розгляд справи здійснюється за правилами ст.75 ГПК України, за наявними в ній матеріалами.

За відсутності відповідного клопотання та представників сторін, в порядку ст. 81-1 ГПК України технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією їх породжують. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

29.09.2014 року між приватним підприємцем ОСОБА_2 (Постачальник) та ФОП ОСОБА_3 (Покупець) було укладено договір поставки №1402 (далі - Договір), згідно п.1.1 якого Постачальник зобов'язується передати у власність Покупцеві продукцію, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити інструмент (далі - Товар) на умовах, передбачених цим Договором.

Поставка Товару згідно Договору здійснюється окремими партіями. Асортимент поставленого Товару узгоджується сторонами перед відвантаженням. Доказом поставки є підписана сторонами (уповноваженими представниками сторін) видаткова накладна (п.2.1.).

Пунктом 3.1. даного правочину сторони визначили, що загальна сума договірних зобов'язань буде сформована після всіх поставок на основі видаткових накладних.

Згідно п.3.3. Договору оплата кожної окремо поставленої партії товару здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника на протязі 21-го календарного дня з моменту поставки товару. Момент поставки товару підтверджується підписанням видаткової накладної.

На виконання умов даної угоди, позивач, згідно видаткової накладної №1 від 01.01.2015 року поставив своєму контрагенту - відповідачу у справі, товар на загальну суму 504 939,77 грн. (копія видаткової накладної, підписаної відповідачем без жодних зауважень щодо кількості та якості проданого товару, знаходяться в матеріалах справи).

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 ЦК України.

Взаємовідносини, що склалися між учасниками спору суд кваліфікує як правовідносини, що випливають із договору поставки, згідно якого та в силу ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем зобов'язання щодо оплати вартості поставленого товару належним чином виконані не були, зважаючи на що в останнього існує заборгованість перед контрагентом в сумі 504 939,77 грн.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, умовами укладеного правочину передбачено оплату Покупцем вартості поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника на протязі 21-го календарного дня з моменту поставки товару, тобто до 22.01.2015 року.

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, сума основної заборгованості перед позивачем станом на день звернення із позовом та вирішення спору становить 504 939,77 грн., яка відповідачем визнана, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 33 658,04 грн. 3% річних та 300 357,68 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 22.01.2015 р. по 11.04.2017р.

Перевіривши відповідність здійснених позивачем обчислень з урахуванням дати виникнення зобов'язання та в межах періодів існування заборгованості, суд вважає, що до стягнення підлягають 300 357,68 грн. інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 33 575,04 грн., оскільки строк їх нарахування розпочинається з 23.01.2015 р., а не з 22.01.2015 р. (кінцева дата оплати поставленого товару) як визначив позивач. Як наслідок, у стягненні 3% річних, що нараховані за 22.01.2015 р. суд відмовляє та констатує, що в цій частині заява про визнання позову суперечить закону, а відтак до уваги не приймається.

У відповідності до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору відшкодовуються позивачу за рахунок відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. ст. 1, 2, 32-34, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ід.номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ід. номер НОМЕР_2) - 504 939 (п'ятсот чотири тисячі дев'ятсот тридцять дев'ять) грн. 77 коп. основної заборгованості, 33 575 грн. (тридцять три тисячі п'ятсот сімдесят п'ять) 04 коп. 3% річних, 300 357 (триста тисяч триста п'ятдесят сім) грн. 68 коп. інфляційних втрат та 12 583 (дванадцять тисяч п'ятсот вісімдесят три) грн. 09 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня підписання рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено 16.05.2017 р.

Суддя О.В. Руденко