ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2017 р. Справа № 914/2110/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Данко Л.С.

Орищин Г.В.

розглянув апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, б/н від 03.02.2017

на рішення Господарського суду Львівської області від 25.01.2017

у справі № 914/2110/16

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Львів

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Червоноград

про стягнення 21 108 грн. 13 коп.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_5 - представник;

від відповідача: ОСОБА_3-підприємець;

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

В судовому засіданні здійснювалась фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 81-1 ГПК України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.10.2017 у справі № 914/2110/16 (колегією суддів у складі: головуючий суддя Мазовіта А.Б., судді Мороз Н.В., Сухович Ю.О.) позов задоволено; стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 борг в розмірі 20 000,00грн., 263,93грн.. 3% річних, 844,20грн. інфляційних, 1 378,00грн. судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що до позивача згідно договору цесії (про відступлення права вимоги) від 11.05.2016 перейшло право вимоги до боржника (відповідача) по договору цесії від 26.11.2014. Договір від 11.05.2016, як і договір від 26.11.2014 р., не визнані судом недійсними, а тому підлягають обов'язковому виконанню. Суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов'язання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення суми боргу, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

ФОП ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу б/н від 03.02.2017, в якій просить залучити ПП "Гарант - Успіх" до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, розглянути заперечення на ухвалу про порушення провадження, скасувати рішення господарського суду Львівської області від 25.01.2017 повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову або залишити позов без розгляду, посилаючись на те, що при прийнятті рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, судом неповно з»ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, скаржник вважає, що 19.01.2016 р. відповідач отримав від ПП "Гарант-Успіх" претензію №2 про сплату коштів в розмірі 20 000 грн. 00 коп. Таким чином, строк сплати настав. В момент коли відповідач отримав вищевказану претензію, Господарський суд Львівської області розглядав справу №914/4378/15 за позовом ФОП ОСОБА_6 до ПП "Гарант-Успіх" про стягнення заборгованості. Рішенням від 23.02.2016 р. у справі №914/4378/15, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 р. стягнуто з ПП "Гарант-Успіх" на користь ФОП ОСОБА_6 кошти в сумі 42 609 грн. 37 коп. 26.04.2016 р. відповідач заявив ПП "Гарант-Успіх" про зарахування зустрічних однорідних вимог та відправив цю заяву 27.04.2016 р. Розмір зарахування склав 20 000 грн. 00 коп., що дорівнює розміру вимог ПП "Гарант-Успіх" до відповідача. Вказана заява була надіслана ПП "Гарант-Успіх" 27.04.2016 р. поштовим зв'язком, проте не отримана ним з його вини. Таким чином, зобов'язання відповідача перед ПП "Гарант-Успіх" припинено 27.04.2016 р. шляхом направлення заяви від 26.04.2016 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог. Відтак, жодної заборгованості відповідача перед ПП "Гарант-Успіх", починаючи із 27.04.2016 р. не існувало і така була відсутня на час укладення між позивачем та ПП "Гарант-Успіх" договору цесії.

Відповідач також зазначив, що оскільки ПП "Гарант-Успіх" не виконало свої зобов'язання щодо сплати заборгованості перед відповідачем, останнім було прийнято рішення про притримання оплати грошової вимоги ПП "Гарант-Успіх" в розмірі 20 000 грн. 00 коп. відповідно до ст. 594 ЦК України. Після надсилання претензії №2 від 13.01.2016 р., ПП "Гарант-Успіх" звернулося до Господарського суду Львівської області із позовом про визнання недійсним договору цесії №11 від 26.11.2014 р. Таким чином, ПП "Гарант-Успіх" створило умови, що унеможливили належне виконання відповідачем свого обов'язку. Намаганням визнати договір недійсним ПП "Гарант-Успіх" фактично вчинило дії, що прирівнюються до відмови у прийнятті виконання відповідачем зобов'язання. За таких обставин, вини відповідача у простроченні виконання зобов'язання немає. Тобто, мало місце прострочення кредитора. З огляду на наведене, позивачем безпідставно нараховано інфляційні втрати та 3% річних.

ФОП ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу б/н від 27.02.2017 р., в якому просить рішення господарського суду Львівської області від 25.01.2017р. залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необгрунтована та безпідстава.

Скаржник також в апеляційній скарзі просив залучити ПП "Гарант-Успіх" до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Розглянувши подану заяву, судова колегія прийшла до висновку відмовити в залученні Приватного підприємства "Гарант-Успіх" до участі у справі як третьої особи, оскільки не вбачає, яким чином рішення може вплинути на його обов'язки.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

як вбачається із матеріалів справи, 26.11.2014 між Приватним підприємством "Гарант-Успіх" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір цесії №11 відступлення права вимоги (а.с.13-14).

Відповідно до п.1.1 вищевказаного договору Приватне підприємство "Гарант-Успіх" відступило, а фізична особа-підприємець ОСОБА_3 набув право вимоги, належне ПП "Гарант-Успіх" у відповідності із договором №05/10 від 05.10.2012 укладеного між ПП "Гарант-Успіх" та ТОВ "Західенергомонтаж".

За цим договором фізична особа-підприємець ОСОБА_3 одержав право замість ПП "Гарант-Успіх" вимагати від ТОВ "Західенергомонтаж" сплати грошових коштів у розмірі, визначеному в п. 2.1. цього договору (п. 1.2 договору).

26.11.2014 між ПП "Гарант-Успіх" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до договору цесії від 26.11.2014 р., якою сторони погодили, що за відступлене право вимоги фізична особа-підприємець ОСОБА_3 сплачує ПП "Гарант-Успіх" винагороду в розмірі 20 000,00грн.

26.11.2014 ТОВ "Західенергомонтаж" було надіслано повідомлення про відступлення права вимоги (а.с.16).

13.01.2016 ПП "Гарант-Успіх" надіслано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 претензію (вимогу) за вих. №2, в якій просило сплатити суму заборгованості згідно договору цесії №11 від 26.11.2014 в сумі 20 000,00грн. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 отримано вказану претензію 19.01.2016, проте, кошти в розмірі 20 000 грн. 00 коп. не сплачено (а.с.22-23).

11.05.2016 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та Приватним підприємством "Гарант-Успіх" укладено договір цесії (про відступлення права вимоги) (а.с.24-25).

Відповідно до п. 1.1 вищевказаного договору ПП "Гарант-Успіх" передає, а фізична особа-підприємець ОСОБА_4 приймає на себе право вимоги, що належить ПП "Гарант-Успіх", і стає кредитором за договором цесії №11 (про відступлення права вимоги) від 26.11.2014, укладеним між ПП "Гарант-Успіх" і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3.

За цим договором фізична особа-підприємець ОСОБА_4 одержує право (замість ПП "Гарант-Успіх") вимагати від боржника (фізичної особи-підприємця ОСОБА_3) належного виконання зобов'язань за договором цесії №11 від 26.11.2014 р. в частині сплати основного боргу у розмірі 20 000 грн. 00 коп. та штрафних санкцій.

Згідно п. 1.3. договору обов'язок по сплаті фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 основного боргу по договору цесії №11 (про відступлення права вимоги) від 26.11.2014 р., підтверджується договором цесії №11 (про відступлення права вимоги) від 26.11.2014 р., додатковою угодою №1 від 26.11.2014 р. до договору цесії №11 (про відступлення права вимоги) від 26.11.2014 р. та направленою претензією (вимогою) від 13.01.2016 р. №1 із фіскальним чеком від 13.01.2016 р. №8534, описом вкладення у цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №5872.

17.05.2016 фізична особа-підприємець ОСОБА_4 надіслала фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 повідомлення від 11.05.2016 р. про відступлення права вимоги (а.с.27-28).

14.06.2016 фізична особа-підприємець ОСОБА_4 надіслала фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 претензію (вимогу) за вих. №1 від 13.06.2016 р. про сплату коштів в розмірі 20 000 грн. 00 коп. (а.с.29). Вказана вимога залишена фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 без задоволення (а.с.29-30).

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення із відповідача 20 000 грн. 00 коп. боргу, а також 263 грн. 93 коп. 3% річних та 844 грн. 20 коп. інфляційних.

Відповідного до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно із п.п. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Оскільки строк виконання зобов'язання сторонами визначений не був, відповідачу в порядку ст.530 ЦК України було надіслано претензію (вимогу) про сплату боргу, яка залишена останнім без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, до позивача згідно договору цесії (про відступлення права вимоги) від 11.05.2016 р. перейшло право вимоги до боржника (відповідача) по договору цесії від 26.11.2014.

Договір від 11.05.2016, як і договір від 26.11.2014, не визнані судом недійсним, а тому підлягають обов'язковому виконанню. Відповідачу надсилалася вимога про оплату, однак сума боргу станом на дату розгляду справи не сплачена.

З огляду на зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про прострочення виконання зобов'язання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення суми боргу, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України одностороння відмова від виконання договору не допускається.

Щодо вищенаведеного судова колегія зазначає наступне.

В силу ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, а виходячи із приписів ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

У контексті наведеної норми слід мати на увазі, що предметом договору про відступлення права вимоги є саме право (вимога), проте не підтверджуючі його документи, які лише доводять наявність такого права, його зміст та виникнення і не мають ніякого відношення до статусу цесіонарія. Передача цедентом цесіонарію документів, що підтверджують саме відступлене право вимоги, означає виконання додаткового юридичного обов'язку, наявного у цедента в силу закону, а не в силу договору цесії.

Поряд з документами, що підтверджують саме право вимоги, існують і документи, що підтверджують перехід цього права до цесіонарія, тобто ті, які пред'являються новим кредитором боржнику для підтвердження свого статусу, наприклад, договір про відступлення права вимоги.

Оскільки боржник зобов'язаний перевірити належність особи суб'єкта, на користь якого ним здійснюється виконання зобов'язання, він може вимагати від останнього надання йому саме тих документів, що підтверджують перехід права вимоги від первісного до нового кредитора.

З матеріалів справи вбачається, що договір відступлення права вимоги від 11.05.2016 був укладений без участі боржника, а відтак останній не був обізнаний з особою нового кредитора, тому у нього виникла потреба перевірити належність особи суб'єкта, на користь якого ним повинно здійснюватись виконання зобов'язання.

Матеріалами справи підтверджуюється, що 24.05.2016 ФОП ОСОБА_3 отримано від ПП «Гарант-Успіх» поштове відправлення з копіями документів щодо укладення між ПП «Гарант-Успіх» та ФОП ОСОБА_4 договору цесії від 11.05.2016.

ФОП ОСОБА_3 листом від 30.06.2016 повідомив ПП «Гарант- Успіх» та ФОП ОСОБА_4 про отримання зазначеного поштового відправлення, однак зазначив, що документи, які надіслано ПП «Гарант-Успіх» є копіями, які належним чином не завірені. Також у зазначеному листі скаржник запропонував ФОП «ОСОБА_4 та ПП «Гарант-Успіх» належним чином підтвердити факт відступлення права вимоги (а.с.56).

Надалі, 14.06.2016 ФОП ОСОБА_4 направлено на адресу ФОП ОСОБА_3 претензію від 13.06.2016 про сплату 20 000,00грн. за договором цесії від 11.05.2016.

Листом від 21.06.2016 ФОП ОСОБА_3 надав відповідь, в якій повторно просив ФОП ОСОБА_4 надати докази, які належним чином підтверджують факт відступлення права вимоги (а.с.59).

Також, скаржник пропонував провести зустріч (переговори) щодо викладених у претензії обставин.

Однак в матеріалах справи відсутні докази надання скаржнику ФОП ОСОБА_4 та ПП «Гарант-Успіх» належним чином завірених доказів в підтвердження факту відступлення права вимоги.

Позивач в судовому засіданні в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції надав для огляду оригінал договору б/н від 11.05.2016. про відступлення права вимоги і зазначив, що оригінал такого договору направив скаржнику. Однак, зазначене судова колегія сприймає критично, оскільки зазначений договір укладавася між ПП «Гарант-Успіх» та ОСОБА_4 у двох примірниках, які знаходяться у сторін договору і підписання третього примірника оригіналу договору сторона не підтвердила.

Окрім того, судова колегія зазначає, що відповідно до п. 5.27 Національного стандарту України Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 р. N 55, відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, засвідчуватись повинна кожна сторінка документа з відтиском печатки підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи. Ксерокопія договору від 11.05.2016 отримана відповідачем 24.05.2016 не відповідає вищезазначеним вимогам, а таму не може бути належним доказом повідомлення скаржника про відступлення права вимоги.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивачем не надано боржнику належних доказів, які підтверджують перехід права вимоги, в зв»язку із чим для нового кредитора виникла затримка боржником виконання обов'язку в силу ч.2 ст.517 ЦК України і даний позов з огляду на зазначені обставини заявлений передчасно.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Згідно із ч.1 ст.104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

За таких обставин, оцінивши докази в їх сукупності, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи задоволення вимог апеляційної скарги, відповідно до ст.49 ГПК України із позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суди ПОСТАНОВИВ :

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, б/н від 03.02.2017 задоволити.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 25.10.2017 у справі № 914/2110/16 скасувати. В позові відмовити.

3.Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, АДРЕСА_1 (реєстраційний номер НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_2 (реєстраційний номер НОМЕР_2) 1 515,80грн.судового збору за розгляду апеляційної скарги.

Місцевому господарському суду видати наказ.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

5.Справу направити у Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

Суддя Данко Л.С.

Суддя Орищин Г.В.