РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2017Справа №910/4008/17
Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

За участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Арт-Експо."
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Лінік Україна"
простягнення 20232,47 грн.
за участю представників сторін:

від позивача:Білоцерківський П.В. (довіреність б/н від 28.03.2017р.)
від відповідача:Дедік В.В. (довіреність б/н від 27.02.2017р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Арт-Експо." (надалі - ТОВ "Арт-Експо.", позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінік Україна" (надалі - ТОВ "Лінік Україна") про: стягнення основної суми боргу за договором транспортного експедирування у розмірі 14500,00 грн., 3% річних у розмірі 539,88 грн., інфляційних втрат у розмірі 2059,00 грн. та пені у розмірі 3133,59 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач, в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору транспортного експедирування №ДГ-0000001 від 26.05.2015р., належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання із оплати вартості наданих позивачем послуг перевезення, у зв'язку з чим в відповідача виникла заборгованість.

Ухвалою від 16.03.2017р. за вказаним позовом господарським судом міста Києва порушено провадження у справі №910/4008/17 та призначено розгляд справи на 29.03.2017р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.03.2017р. відкладено розгляд справи на 26.04.2017р., у зв`язку із задоволенням клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та неявкою представника позивача.

20.04.2017р. представником позивача подано через відділ документообігу суду документи на вимогу ухвал суду.

26.04.2017р. представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову із наведених у відзиві підстав.

У судовому засіданні 26.04.2017р. представником позивача заявлено клопотання про витребування господарським судом доказів, а саме: інформації про особу орендаря абонентської скриньки за вказаною у клопотанні адресою.

Судом відмовлено у задоволені вищезазначеного клопотання у зв'язку із тим, що встановлення особи орендаря абонентської скриньки, на яку позивачем здійснені відправлення документів, фактично не підтверджує ані факт отримання відповідачем спірних документів, ані дату такого отримання.

Позивачем також було заявлено усне клопотання про залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет позову, а саме: вантажовідправника ПП «Інтекс Ком» за спірним між сторонами договором.

Судом також було відмовлено у задоволенні клопотання про залучення, з підстав того, що ПП «Інтекс Ком» не є учасником договору транспортного експедирування, а отже спірні правовідносини за договором транспортного експедирування між сторонами по справі жодним чином не впливають на права і обов'язки ПП «Інтекс Ком», як вантажовідправника.

Клопотань про відкладення розгляду справи в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України від сторін до Господарського суду міста Києва не надходило.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення по справі № 910/4008/17.

Розглянувши матеріали справи Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписом ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

26.05.2015р. між ТОВ "Арт-Експо." (надалі - експедитор) та ТОВ "Лінік Україна" (надалі - замовник) було укладено договір транспортного експедирування №ДГ-0000001 (надалі - договір експедирування), згідно із п. 1.1. якого експедитор від свого імені та за рахунок замовника забезпечує здійснення перевезення та збереження вантажу замовника автомобільним транспортом.

Пунктом 1.3. договору експедирування сторони погодили, що експедитор здійснює перевезення за узгодженим маршрутом відповідно до наданої замовником заявки.

У відповідності до положень п. 3.1.3. договору експедирування експедитор має право не виконувати обов'язків за договором до одержання від замовника всіх необхідних документів та іншої інформації та відомостей, необхідних для виконання експедитором обов'язків.

Згідно п. 6.1. договору експедирування сторони встановили, що розмір тарифів, що включають провізну плату й винагороду, яка належить експедитору, а також розмір зборів за виконання експедитором пов'язаних з організацією та здійсненням перевезення операцій і послуг, визначають за взаємною згодою сторін.

На підтвердження наданих експедитором замовнику послуг за договором сторони складають акт (п. 1.4. договору експедирування).

У пункті 6.4. договору експедирування сторонами визначено, що рахунок-фактуру замовник повинен сплатити протягом 3 робочих днів після його одержання.

Умовами п. 7.6. договору експедирування сторонами погоджено, що при порушенні строку оплати рахунка-фактури, передбаченого п. 6.4. договору замовник сплачує експедитору пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 25 травня 2016р.(п. 11.1. договору).

Вищезазначений договір експедирування підписано уповноваженими особами від сторін із зазначенням їх відповідних реквізитів та скріплено їх печатками.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що на виконання умов договору відповідачу було надано послуги на загальну суму 14500,00 грн., останній, в свою чергу, отримані послуги не оплатив.

Отже, внаслідок порушення зі сторони відповідача умов договору в частині проведення розрахунків, у ТОВ "Лінік Україна" утворилась заборгованість зі сплати отриманих послуг в розмірі 14500,00 грн., 3% річних у розмірі 539,88 грн., інфляційних втрат у розмірі 2059,00 грн. та пені у розмірі 3133,59 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачем були надіслані на адресу відповідача претензії №1910/16 від 18.10.2016р. та №0501/17 від 05.01.2017р. з вимогою сплати, в 7-денний термін з дати виставлення цієї вимоги, заборгованості за отримані послуги у розмірі 14500,00 грн. Проте, вказана претензія залишена відповідачем без розгляду.

Вищезазначені претензії було надіслано на адресу позивача, поширену у мережі інтернет на сайті товариства відповідача, а саме: 01042, м. Київ, вул.. Патріса Лумумби, буд. 4/6 корпус А, а/с 12.

Водночас, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав того, що останнім не було складено жодних заявок на проведення спірного перевезення позивачем, а також докази, надані позивачем на підтвердження факту перевезення не містять підпису відповідача.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного:

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 929 ЦК України встановлено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем договір №ДГ-0000001 від 26.05.2015р. за змістом та своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

Судом також встановлено, що на підтвердження виконання умов договору експедирування та надання послуг із перевезення на загальну суму 14500,00 грн., позивачем надано суду: акт здачі-прийняття виконаних робіт №ОУ-0000055 від 12.12.2015р., товарно-транспортна накладна на відпуск нафтопродуктів (нафти) №10/8 від 10.12.2015р.; подорожній лист №42 від 10.12.2015р., рахунок-фактура №СФ-008755 від 11.12.2015р., які підписано виключно представником позивача по справі.

Статтею 931 ЦК України визначено що, розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України укладення договору передбачає відповідність останнього встановленим законодавством вимогам, і його умови не суперечать положенням нормативно-правових актів. Отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись.

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язання за своєю правовою природою є правовідношенням, зміст якого розкривається, як через активну поведінку боржника - здійснення ним певної дії (передачі майна, виконання роботи, надання послуги, сплати грошей тощо), так і пасивну - утримання від певної дії. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених у статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України встановлено загальне правило виконання зобов'язання, а саме - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Саме належне виконання зобов'язання означає досягнення тієї мети, яку сторони ставили перед собою, вступаючи у зобов'язання. Належне виконання тягне за собою припинення зобов'язання (ст. 599 ЦК).

Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Як встановлено судом, п. 1.3. договору передбачено, що експедитор здійснює перевезення за узгодженим маршрутом відповідно до наданої замовником заявки.

Позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджено наявності існування заявки складеної відповідачем та отриманої позивачем для здійснення перевезення за маршрутом м. Коростень - с. Куликів Львівської обл.

Окрім того, як підтверджено матеріалами справи та не заперечено сторонами, позивачем здійснено відправлення: рахунку-фактури №СФ-008755 від 11.12.2015р. та акту здачі-прийняття виконаних робіт №ОУ-0000055 від 12.12.2015р. на адресу відповідача поширену у мережі інтернет на сайті товариства відповідача, а саме: 01042, м. Київ, вул. Патріса Лумумби, буд. 4/6 корпус А, а/с 12.

Судом зазначається, що вищеназвані рахунок-фактура та акт здачі-прийняття виконаних робіт не можуть бути прийняті судом як належні докази на підтвердження здійснення факту перевезення, оскільки вони складені та підписані виключно позивачем, як експедитором, надіслані на адресу відповідача іншу, ніж зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, докази отримання відсутні в матеріалах справи.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом у пункті 6.4. договору експедирування сторонами визначено, що рахунок-фактуру замовник повинен сплатити протягом 3 робочих днів після його одержання.

Факт одержання рахунку-фактури позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджено, а отже, відповідно умовам укладеного договору експедирування і положенням ст. 530 Цивільного кодексу України, строк виконання відповідачем спірних правовідносин перевезення не настав.

Судом також враховано положення ч. 4 п. 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якою визначено, що подання кредитором позовної заяви, адресованої господарському суду (а не боржнику) і надіслання останньому як відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми ЦК України.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вищенаведених норм закону, позивачем належним чином протягом розгляду справи не було надано належних доказів по справі на підтвердження позовних вимог.

Вимоги позивача про стягнення 3% річних у розмірі 539,88 грн., інфляційних втрат у розмірі 2059,00 грн. та пені у розмірі 3133,59 грн. є необґрунтованими оскільки є похідними від стягнення основної суми боргу.

За таких обставин, враховуючи факт передчасного звернення до господарського суду та оскільки позивачем не надано суду жодних доказів виконання свого зобов'язання щодо надання послуг перевезення у сумі 14500,00 грн., не спростовано заперечень заявлених відповідачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суми, які підлягають сплаті за витрати, пов'язані з розглядом справи, при відмові в позові покладаються на позивача (частина 5 статті 49 ГПК України).

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва. -

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Арт-Експо.» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінік Україна» про стягнення 20232,47 грн. відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено - 03.05.2017 року.

Суддя В.В. Князьков