ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2017 р. Справа № 909/1101/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого судді: Данко Л.С.,

суддів: Галушко Н.А.,

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» № 17/350 від 20.02.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/921/17 від 28.02.2017 р.),

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2017 року

у справі № 909/1101/16 (суддя Кобецька С.М.),

порушеній за позовом

позивача: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача: Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», м. Івано-Франківськ,

про стягнення заборгованості в сумі 504832,04 грн., з яких: 72361,10 грн. 3% річних, 432470,94 грн. інфляційні втрати та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/відповідача: не прибув;

від позивача: ОСОБА_2 (п/к за довіреністю № 14-167 від 11.06.2014 р., довіреність видана строком на три роки).

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представнику розяснені і зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Представником позивача подано письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового засідання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2017 р., справу № 909/1101/16 Господарського суду Івано-Франківської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2017 р. прийнято апеляційну скаргу Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» № 17/350 від 20.02.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/921/17 від 28.02.2017 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 05.04.2017 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою з повідомленням про вручення (докази оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах справи).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 р. розгляд справи відкладено на 26.04.2017 р., про що сторони були належним чином повідомлені згідно рекомендованою кореспонденцією.

В судове засідання (26.04.2017 р.) апелянт/відповідач, повторно, повноважного представника у судове засідання не направив, вимог ухвали суду не виконав, про причини не прибуття суд не повідомив, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення, яке отримано Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» - 10.03.2017 р. за № 764 (а. с. 87) та наступною рекомендованою кореспонденцією.

Як вбачається з апеляційної скарги (а. с. 89-91), апелянт просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.02.2017 р. по справі № 909/1101/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат в сумі 243121,88 грн. та 3% річних в сумі 72361,10 грн.

Представник позивача в судове засідання прибув, вимог ухвали суду не виконав, проти апеляційної скарги усно заперечив, зазначивши, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції повно та обєктивно досліджено усі обставини справи та вірно зроблено висновки, відтак, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

З огляду на наведене колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2017 р. прийнято апеляційну скаргу Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», № 17/350 від 20.02.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/921/17 від 28.02.2017 р.) до провадження та у звязку з неприбуттям в судове засідання представника апелянта/відповідача ухвалою суду від 05.04.2017 р. розгляд справи було відкладено на 26.04.2017 р., про що сторін було повідомлено рекомендованою кореспонденцією.

Однак, уповноважений представник апелянта/відповідача в судове засідання, повторно не прибув.

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість одного з представників сторін бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Стаття 22 ГПК України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін це право, а не обовязок, справа може розглядатись без їх участі, якщо незявлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 р. участь уповноважених представників сторін обовязковою не визнавалась (а. с. 104-105).

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи № 909/1101/16 та прийшла до висновку, розглядати справу без участі представника апелянта/відповідача, оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 07.02.2017 р. у справі № 909/1101/16 (суддя Кобецька С.М.) позов Публічного акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України» до відповідача Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про стягнення 504832,04 грн. задоволено частково, вирішено стягнути з Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (76007, м. Івано-Франківськ, вул. Б.Хмельницького, 59А, ідентифікаційний код 03346058) на користь Публічного акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 243121,88 грн. інфляційних втрат, 72361,10 грн. 3 % річних, 4732,24 грн. судового збору (абзац перший та другий резолютивної частини рішення) (а. с. 79, 80-82).

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду апелянт/відповідач (Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго») звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а. с. 89-91), просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.02.2017 р. по справі № 909/1101/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат в сумі 243121,88 грн. та 3% річних в сумі 72361,10 грн.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, так як суд першої інстанції неповністю зясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Апелянт в апеляційній скарзі, в основному покликається на те, що судом першої інстанції приймаючи рішення не було враховано положення частини 1 статі 625 Цивільного кодексу України, яким встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, оскільки, на думку апелянта, позивачем вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних не було надіслано (предявлено), що в свою чергу свідчить по відсутність порушення прав останнього.

Також апелянт в апеляційній скарзі покликається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги підтверджені дані апелянта/відповідача, які свідчать про відсутність вини підприємства в порушенні даних договірних зобовязань, так, як основним видом підприємства є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії споживачам, яке в свою чергу несвоєчасно сплачує кошти за надані послуги, що призводить до утворення заборгованості перед позивачем.

Таким чином, на думку скаржника, правових підстав для задоволення позовних вимог позивача у місцевому господарському суді були відсутні.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 07.12.2016 р. Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовними вимогами (а. с. 3-6) до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», м. Івано-Франківськ, про стягнення заборгованості в сумі 504832,04 грн., з яких: 72361,10 грн. 3% річних, 432470,94 грн. інфляційні втрати та стягнення судових витрат, які ухвалою місцевого господарського суду від 07.12.2016 р. прийнято до розгляду та розгляд справи призначено на 27.12.2016 р.

З підстав зазначених в ухвалі суду першої інстанції від 27.12.2016 р. розгляд справи було відкладено, та в судовому засіданні 24.01.2017 р. за участю представників сторін судом оголошувалась та винесено та 07.02.2017 р. справу розглянуто по суті, тобто в межах двомісячного розгляду справи, у відповідності до приписів ст. 69 Господарського процесуального кодексу України (наділі ГПК України).

Щодо суті заявлених позовних вимог, які місцевим господарським судом задовлелно частково колегія суддів зазначає наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 28.12.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (Продавець за договором, позивач у справі) з однієї сторони, та Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (Покупець за договором, відповідач у справі) було укладено договір № 13/2635-БО-15 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. (надалі договір)(а. с. 14-19).

Також між сторонами у справі було укладено додаткові угоди до вищезазначеного договору, які є його невідємними частинами: № 1 від 10.09.2013 р. (а. с. 21), № 2 від 14.10.2013 р. (а. с. 22), № 3 від 20.10.2014 р. (а. с. 23).

Зазначений вище Договір та додаткові угоди до нього укладені між сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписані повноважними представниками обох сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України, є правомірним правочином в силу ст. 204 ЦК України, оскільки суду не доведено зворотного.

У відповідності до умов п. 1.1 даного договору Продавець зобовязується передати у власність Покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу.

Обсяги передачі газу протягом 2015р., у тому числі по місяцях кварталів передбачені п.2.1 договору.

Право власності на газ переходить від продавця до покупця у пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, повязану з правом власності на газ (п.3.1 договору).

Згідно п.3.3. договору, приймання передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання - передачі газу.

Відповідно до п. 3.4 договору сторони погодили, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобовязується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до вимог п.6.1. договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

В силу п.9.3 укладеного договору, сторонами збільшено позовну давність - строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав встановлюється тривалістю у 5 років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2013 р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.11. договору).

Колегією суддів встановлено, що позивачем свої зобов'язання за договором виконані в повному обсязі та поставлено відповідачу протягом вересня - грудня 2013 р., природного газу в об'ємі 38481,80 тис. куб. на загальну суму 49154141,44 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками сторін (а. с. 24-33), що не заперечується сторонами у справі.

Слід зазначити, що в матеріалах справи наявне рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.03.2016 р., по справі № 909/173/16, яким встановлено факт передачі позивачем та отримання відповідачем, по актах приймання-передачі, в період січень-грудень 2013 р., природного газу на загальну суму 49145141,44 грн. за Договором купівлі-продажу природного газу №13/2635-БО-15 від 28.12.12р. При цьому, відповідачем частково оплачено вартість отриманого природного газу в сумі 45020991,39 грн., неоплаченим залишився спожитий природний газ в розмірі 4124150,05 грн., і як наслідок, вказаним судовим рішенням, стягнуто з ДМП Івано - Франківськтеплокомуненерго на користь ПАТ "НАК Нафтогаз України 4124150, 05 грн. - основного боргу, 173494,07 грн. - пені, 2473438, 46 грн. - інфляційних витрат, 239996,48 грн. - 3% річних за Договором купівлі-продажу природного газу № 13/2635-БО-15 від 28.12.2012 р.

Місцевим судом встановлено, що вищезазначене рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.03.2016 р. по справі № 909/173/16, не оскаржено ні в апеляційному, ні в касаційному порядку, набрало законної сили 12.04.2016 р., в силу статті 115 ГПК України є обовязковим на всій території України і виконується у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

У відповідності до частини 2 та 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, п.2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції №18 від 26.12.11р. зазначено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначено судом першої інстанції та вбачається з позовної заяви, предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 72361,10 грн. - 3 % річних на суму основного боргу - 4124150,05грн. та 432470,94 грн. - інфляційних втрат на суму основного боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів - 7336135,57 грн., нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за прострочення відповідачем грошового зобовязання, встановленого рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 29.03.2016 р. по справі № 909/173/16.

В силу ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 Цивільного кодексу України, встановлено, що зобовязання припиняється належним чином проведеним виконанням.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 Цивільного кодексу України).

Виходячи з положень вище зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки, прийняття місцевим господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора (яке набрало законної сили) та на момент звернення позивача з позовними вимо8гами до суду першої інстанції не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобовязальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобовязання.

Щодо тверджень апелянта/відповідача, що позивач не звернувся до скаржника з вимогою про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та процентів річних, що є порушенням ст. 625 Цивільного кодексу України колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки в матеріалах справи наявне рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.03.2016 р. по справі № 909/173/16.

Враховуючи викладене вище, а також доведений перед судом факт неналежного виконання відповідачем свого зобовязання стосовно погашення основного боргу - 4124150,05грн., визначеного рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 29.03.2016 р., у справі № 909/173/16, яке у встановленому законом порядку набрало законної сили та згідно ст. 124 Конституції України, ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. 4-5 Господарського процесуального кодексу України, є обов'язковими до виконання на всій території України, суд прийшов до висновку, про правомірність покладення позивачем на відповідача додаткових юридичних обовязків, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивачем нарахування відповідачу 3% річних в розмірі 72361,10 грн. було проведено за період з 11.12.2015 р. (не охоплений рішенням суду від 29.03.2016 р. у справі № 909/173/16) по 11.07.2016 р. (кінець періоду визначений позивачем) від суми непогашеного боргу - 4124150,05 грн., інфляційних втрат в розмірі 432470,94 грн., за період з грудень 2015 р. (не охоплений рішенням суду від 29.03.16 р. у справі № 909/173/16) - травень 2016 р. (кінець періоду визначений позивачем) від суми непогашеного боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів - 7336135,57 грн.

Колегією суддів здійснено перевірку правильності нарахування позивачем сум 3% річних та інфляційних втрат, за період вказаний позивачем у розрахунках (а. с. 12-13) та встановлено, що 3% річних нараховані на суму основного бору - 4124150,05 грн., підлягають стягненню за період та у сумі вказаній позивачем у розрахунку (а. с. 12) оскільки є вірним.

Що стосується інфляційних втрат, то їх розрахунок (а. с.13), здійснено позивачем з порушенням приписів ст. 625 Цивільного кодексу України, позаяк інфляційні втрати нараховано від суми непогашеного боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів - 7336135,57 грн. (4124150,05 грн. + 3211985,52 грн. = 7336135,57 грн.), тобто має місце подвійне нарахування інфляційної складової на інфляційну складову боргу попереднього періоду, в т.ч. і невірно визначену позивачем (рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 29.03.2016 р., у справі № 909/173/16, встановлено правомірність нарахування відповідачу інфляційних втрат в сумі 2473438, 46 грн., а не 3211985,52 грн.), що суперечить вимогам закону, позаяк законодавством не передбачено нарахування інфляційних втрат на суму основного боргу разом із нарахованою інфляцією, а можливо лише нарахування індексу інфляції безпосередньо на суму основного зобов'язання. Така ж правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 19.07.2016 р. у справі № 904/10149/15, від 07.12.2016 р. у справі № 904/5707/16.

За таких обставин, місцевим господарським судом правомірно задоволено вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 243121,88 грн., за період визначений позивачем у розрахунку (а. с. 13), від суми непогашеного боргу - 4124150,05 грн., з чим погоджується колегія суддів.

Таким чином, стягненню в судовому порядку підлягають 243121,88 грн. - інфляційних втрат, 72361,10 грн. - 3 % річних. В частині стягнення з відповідача 189349,06 грн. - інфляційних втрат слід відмовити.

Інші твердження апелянта/відповідача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи усе вищенаведене, дослідивши обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу апелянта/відповідача залишити без задоволення, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.02.2017 р. у справі № 909/1101/16 - без змін.

Також слід зазначити, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2017 року прийнято апеляційну скаргу Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», № 17/350 від 20.02.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/921/17 від 28.02.2017 р.) до провадження та п. 3 резолютивної частини ухвали зобовязано апелянта/відповідача (ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго») подати суду докази сплати судового збору в сумі 8329,73 грн. за подання апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду.

Станом на час прийняття постанови по справі № 909/1101/16 скаржником не було сплачено судового збору в сумі 8329,73 грн. за подання апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку стягнути з Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (76007, м. Івано-Франківськ, вул. Б.Хмельницького, буд. 59-А, ) на користь Державного бюджету України (УДКСУ у Личаківському районі міста Львова, , р/р 2006 у ГУДКУ у Львівській області, МФО 825014) судовий збір в сумі 8329,73 грн. за подання апеляційної скарги.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 35, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2017 року у справі № 909/1101/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Стягнути з Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (76006, м. Івано-Франківськ, вул. Б.Хмельницького, 59-а, ) на користь Державного бюджету України (УДКСУ у Личаківському районі міста Львова, , р/р 2006 у ГУДКУ у Львівській області, МФО 825014) судовий збір в сумі 8329,73 грн. за подання апеляційної скарги.

3. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи повернути в Господарський суд Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя Н.А.Галушко

Суддя Г.В.Орищин

26.04.2017 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 03.05.2017 р.