ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2017 р. Справа № 909/1094/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Данко Л.С.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Державної організації "Івано-Франківська квартино-експлуатаційна частина району" № 11/181 від 07.02.2017

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24.01.2017

у справі № 909/1094/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача Державної організації "Івано-Франківська квартино-експлуатаційна частина району", м. Івано-Франківськ

про стягнення заборгованості в сумі 3952,77 грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2-представник;

від відповідача: ОСОБА_3-представник;

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст.811 ГПК України, учасниками судового процесу не заявлено.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 24.01.2017 справі № 909/1094/16 (суддя Цюх Г.З.) позов задоволено частково. Стягнуто з Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 3 838,21грн. інфляційних, 113,47грн. 3% річних та 1 377,62грн. витрат по сплаті судового збору. В стягненні 1,08 грн. 3% річних відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відносини між сторонами даного спору щодо оплати передбачені договором №12/4144-ТЕ-15 від 12.11.2012.

Державною організацією "Івано-Франківська квартино-експлуатаційна частина району" подано апеляційну скаргу № 11/181 від 07.02.2017, в якій просить скасувати рішення суду, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження всіх істотних обставин справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, скаржник зазначає, що господарський суд не врахував тієї обставини, що питання несвоєчасного проведення оплати та стягнення заборгованості, в тому числі пені, інфляційних та 3% річних вирішувалось в судовому порядку (Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.02.15 у справі №909/136/15), а також те, що ним на виконання умов договору №12/4144-ТЕ-15 від 12.11.2012 було своєчасно виставлено платіжне доручення на перерахування суми заборгованості позивачу за поставлений газ, однак кошти не були зараховані. Натомість ГУ Державної казначейської служби України у Івано-Франківської області направлено відповідачу попередження №1 про неналежне виконання бюджетного законодавства. Скаржник звертався до позивача з листом-зверненням №3/267 від 11.03.13 з описом ситуації яка склалася та просив вказати поточний рахунок із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, однак відповіді від позивача так і не надійшло.

На думку скаржника, оскільки Івано-Франківська КЕЧ району була позбавлена можливості впливати на своєчасність розрахунків за природний газ з огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері постачання та реалізації енергоносіїв та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб»єктами, що здійснюють господарську діяльність у енергетичній галузі, у відповідача відсутня вина у простроченні платежів за газ, що згідно ст..617 ЦК України позбавляє позивача права застосовувати до відповідача нарахування матеріальних втрат у вигляді інфляційної складової боргу та трьох відсотків річних.

ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у запереченні на апеляційну скаргу рішення суду просить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, враховано обставини, викладені відповідачем та надано їм належну правову оцінку..

Представники сторін в судових засіданнях підтримали доводи та заперечення викладені в апеляційній скарзі та відзиві.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін в судових засіданнях, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 12.11.12р. між ПАТ "НАК "Нафтогаз України", м. Київ та Державною організацією "Івано-Франківська квартино-експлуатаційна частина району", м. Івано-Франківськ укладено договір купівлі-продажу природного газу №12/4144-ТЕ-15, згідно з умовами якого позивач (продавець) зобов"язався передати у власність відповідачу (покупцю) у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", а відповідач зобов'язувався приймати та оплачувати газ на умовах цього договору (п. 1.1 договору).

На виконання умов вказаного договору позивач передав відповідачу протягом листопада-грудня 2014 року природний газ на загальну суму 6 543,39 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання - передачі природного газу за листопад-грудень 2012 року (а.с.18-19).

Порядок та умови проведення розрахунків визначені в розділі 6 договору.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа наступного за місяцем поставки газу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, але при укладенні договору сторони повинні керуватися вимогами Цивільного кодексу України, іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне положення закріплено в ч.1 ст. 188 ГК України.

Якщо у зобов"язанні встановлено строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню в цей строк (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач повністю сплатив заборгованість за отриманий природний газ 16.01.2015, тобто, з порушенням умов п.6.1. договору.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році № 01-8/344 від 11.04.2005р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України .

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

На суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти.

В Рекомендаціях Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.97 №62-97р. зазначено, що сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Відповідно до п.1.9 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.13 №14, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Судом першої інстанції здійснено перерахунок інфляційних з врахуванням Рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.97 № 62-97р, та 3 % річних з врахуванням п.1.9 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.13 №14, рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.02.15 у справі №909/136/15 та встановлено, що нарахована судом сума інфляційних є арифметично вірною, а обгрунтований розмір 3% становитиме 113,47 грн. В стягненні 1,08 грн. 3% річних судом відмовлено.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Згідно із ч.1, 2 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи наведені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що оскільки Івано-Франківська КЕЧ району була позбавлена можливості впливати на своєчасність розрахунків за природний газ з огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері постачання та реалізації енергоносіїв, у відповідача відсутня вина у простроченні платежів за газ, що згідно ст..617 ЦК України позбавляє позивача права застосовувати до відповідача нарахування матеріальних втрат у вигляді інфляційної складової боргу та трьох відсотків річних, не беруться судовою колегією до уваги, оскільки відносини між сторонами даного спору щодо оплати передбачені договором №12/4144-ТЕ-15 від 12.11.2012.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24.01.2017 справі № 909/1094/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу направити у Господарський суд Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Галушко Н.А

Суддя Данко Л.С.

Суддя Орищин Г.В.