КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2017 р. Справа№ 910/10895/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

розглянувши апеляційну приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2017 року

по справі №910/10895/16 (суддя - Курдельчук І.Д.)

за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»

до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2

про стягнення 7 717,28 грн.

Представники сторін у судове засідання не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» у червні 2016 року звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 7 717,28 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що страхувальнику позивача було завдано майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась через порушення правил дорожнього руху водієм, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем за полісом № АС/3482869.

Справа розглядалась судами неодноразово. Так, рішенням господарського суду міста Києва від 12.07.2016 року, залишеним без зміни постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016 року, позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.11.2016 року касаційну скаргу задоволено частково; рішення господарського суду міста Києва від 12.07.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016 року у справі № 910/10895/16 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

При новому розгляді справи №910/10895/16 рішенням господарського суду міста Києва від 24.01.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» 1 515 грн. 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги; 1 653 грн. 60 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2017 року у справі № 910/10895/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» 7 717,28 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу, 1 378,00 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 515,80 грн. за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді Тищенко О.В, суддів: Іоннікової І.А., Тарасенко К.В. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Представники сторін у судові засідання суду апеляційної інстанції, ані 21.03.2017 року, ані 25.04.2017 року не з'явились. Про час та місце розгляду справи сторони були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки позивач, відповідач та третя особа про дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, участь представників що не з'явились, у судовому засіданні 25.04.2017 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про витребування додаткових доказів та про відкладення розгляду справи не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились в судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

22.05.2013 року ПрАТ «СК «Провідна» (страховик) та приватним підприємством «Старт-Зес» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 06/0663450/1809/13 (далі - договір), предметом якого є: майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням застрахованим транспортним засобом автомобілем «ЗАЗ Сенс» (державний номер НОМЕР_1).

09.02.2014 року о 01 год. 55 хв. на вулиці Зелена, 253 у м. Львові, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого автомобіля «ЗАЗ Сенс» та автомобіля «Шевролє» (державний номер НОМЕР_2) під керуванням ОСОБА_2, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_2 пунктів 1.5, 2.3б, 10.2, 12.1 Правил дорожнього руху України. Постановою Городоцького районного суду Львівської області від 24.03.2014 року зі справи № 3/441/189/2014 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення; застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 425 грн.

11.02.2014 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

03.06.2014 року позивачем складено розрахунок суми матеріального збитку, а 25.06.2014 року страховий акт № , відповідно до яких сума страхового відшкодування складає 25 372,09 грн.

На підставі страхового акта позивач, виконуючи свої зобов'язання за договором, сплатив страхове відшкодування у сумі 25 372,09 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 01.07.2014 № 0026555.

З матеріалів справи також вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника «Шевролє» як страхувальника на момент ДТП була застрахована відповідачем за полісом № АС/3482869, за якими ліміт по майну становив 50 000 грн., а франшиза - 0 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач послався на виплату страхового відшкодування в порядку регресу у сумі 17 654,81 грн. (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу) та відсутність підстав для задоволення позовних вимог у сумі 7 717,28 грн. (відповідно до консультації від 18.09.2014 № 71-R/21/0).

Як зазначалося вище, при новому розгляді справи, рішенням господарського суду міста Києва від 24.01.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову колегія суддів апеляційного господарського суду погодитися не може.

Як вбачається з постанови Вищого господарського суду України від 22.11.2016 року, підставами для скасування рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів зі справи стало те, що:

- судами попередніх інстанцій не враховано подану відповідачем консультацію від 18.09.2014 № 71-R/21/0/0914, з висновку якої вбачається фізичний знос автомобіля;

- вирішуючи спір у справі, господарські суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що дійсний зміст правовідносин, які виникли між сторонами, регулюється не тільки приписами Закону України «Про страхування» та умовами договору №06/0663450/1809/13 добровільного страхування, пунктом 13 якого ПрАТ «СК «Провідна» та ПП «Старт-Зес» узгодили не враховувати експлуатаційний знос при визначенні суми страхового відшкодування, а і загальними нормами цивільного законодавства та спеціальними нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» (далі - Закон), за змістом якого обсяг відповідальності страховика, що виник за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є обмеженим лімітом відповідальності, зазначеним в полісі, і розраховується з урахуванням зносу деталей, замінених у процесі відновлення транспортного засобу;

- попередні судові інстанції не визначилися із правовою кваліфікацією відносин сторін (регрес чи суброгація) та із нормами законодавства, які підлягають застосуванню, адже приймаючі рішення у справі одночасно зі статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України «Про страхування», застосували також приписи частини першої статті1191 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши наявні в справі матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід скасувати та прийняти нове рішення суду яким позов задовольнити, виходячи з наступного.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються ЦК України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

У справі, що розглядається, спір виник між двома страховими компаніями щодо відшкодування витрат, понесених у зв'язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування, а саме - щодо застосування до таких правовідносин положень ст. ст. 993, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування».

Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки, відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки, відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Підсумовуючи викладене, можна зробити наступні висновки: по-перше, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди; по-друге, у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що перехід права вимоги за наведеними нормами права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування») слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: по-перше, право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; по-друге, регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Крім того, за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема, виплати страхового відшкодування (ч. 6 ст. 261 ЦК України).

Зважаючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається: позивач - ПрАТ «Страхова компанія «Провідна», виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором добровільного страхування, отримав від останнього права кредитора, а не регресу до ПрАТ «Страхова група «ТАС», яке застрахувало цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «Chevrolet Lacetti», д.н. НОМЕР_2 перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу.

ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» реалізувало своє право кредитора шляхом пред'явлення вимоги до ПрАТ «Страхова група «ТАС», оскільки, за договором страхування відповідальності (Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») останнє надало згоду на прийняття обов'язку сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

Сплативши страхове відшкодування застрахованій ним за договором добровільного майнового страхування особі, до позивача перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до відповідача як страховика цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації водієм ОСОБА_2 транспортного засобу «Chevrolet Lacetti», державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

28.08.2014 року листом № 559 позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо сплати страхового відшкодування у сумі 25 372,09 грн.

У відповідь, відповідач направив лист №8389 від 01.10.2014р. в якому зазначав, що з урахуванням фізичного зносу деталей, які підлягають заміні (відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів) сума страхового відшкодування складає - 17 654,81 грн.

На підтвердження вказаної обставини відповідачем до матеріалів справи надано Консультацію №71-R/21/0/0914 від 18.09.2014р., з висновку якої вбачається - 52,76% фізичного зносу ТЗ ЗАЗ SENS державний номер НОМЕР_1.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував, що позивачем здійснено розрахунок своїх вимог до відповідача, виходячи з суми виплаченого позивачем відшкодування застрахованій ним особі, яка становила 25 373,09 грн., тоді як фактична вартість використаних у відновлюваному ремонті запчастин з урахуванням коефіцієнту зносу мала складати 17 654,81 грн.

Сплативши 17 654,81 грн. позивачу, відповідач просив відмовити у задоволенні позову останнього про стягнення з відповідача 7 717,28 грн. позовних вимог, як заявлених безпідставно.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 25 вказаного Закону виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката).

Таким чином, згідно з положеннями Закону України «Про страхування» сторони договору добровільного страхування мають можливість самостійно визначати умови здійснення страхових виплат, в т.ч. і встановлювати порядок визначення суми страхового відшкодування. Ні вказаний закон, ні чинне законодавство України не зобов'язує страховика за договором добровільного страхування наземного транспорту обов'язково враховувати коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу при визначенні страхового відшкодування.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вартість матеріального збитку автомобіля «ЗАЗ Sens» державний реєстраційний номер НОМЕР_1, визначено на підставі наряду-замовлення № ЛА-11179 від 30.05.2014р., відповідно до якого вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля склала 25 951,09 грн. (копія вказаного рахунку наявна в матеріалах справи). Позивачем перераховано страхове відшкодування у вказаному розмірі страхувальнику, що підтверджується платіжним дорученням № 0026555 від 01.07.2014р.

Відповідно до п. 7.38 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003р. №142/5/2092, значення фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки.

Враховуючи, що автомобіль «ЗАЗ Sens» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 2013 року випуску, а ДТП сталася у 2014 році (09.02.2014р.), колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що коефіцієнт фізичного зносу дорівнює нулю.

З огляду на встановлене, доводи відповідача про невірне визначення значення коефіцієнту фізичного зносу та завищення суми страхового відшкодування є помилковими.

Колегія суддів звертає увагу на те, що дійсний зміст правовідносин, які виникли між сторонами, регулюється не тільки приписами Закону України «Про страхування», а і загальними нормами цивільного законодавства та спеціальними нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів», за змістом якого обсяг відповідальності страховика, що виник за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є обмеженим лімітом відповідальності, зазначеним в полісі, і розраховується з урахуванням зносу деталей, замінених у процесі відновлення транспортного засобу.

Однак, саме у даній справі судом апеляційної інстанції встановлено, що коофіцієнт фізичного зносу дорівнює нулю, оскільки від дати випуску автомобіля до дати ДТП минув один рік.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд на цю обставину не звернув увагу в наслідок чого прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому, судом апеляційної інстанції врахована правова позиція, що викладена у постановах Верховного Суду України від 04.06.2014 р. №6-49цс14 та від 02.12.2015 р. №6-691цс15 у відповідності до якої, обмеження законом обсягу відповідальності страховика цивільно-правової відповідальності не порушує право на відшкодування фактичних витрат особи, яка здійснила страхове відшкодування відповідно до договору добровільного страхування майна, адже це право може бути реалізоване шляхом подання позову до винної особи про відшкодування здійснених на відновлення пошкодженого майна витрат в частині, яку, у відповідності до спеціального законодавства, страховик цивільно-правової відповідальності відшкодовувати не зобов'язаний

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 03.12.2015 року у справі № 441/1286/15-ц відмовлено ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» у задоволенні позову до ОСОБА_2 у стягнення різниці страхового відшкодування по вказаному страховому випадку.

У відповідності до позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 3-50гс15 від 15.04.2015 року страховик, виплативши страхове відшкодування, набуває право зворотної вимоги до страховика (винної особи) у сумі страхового відшкодування у межах фактичних затрат страхувальника за вирахуванням франшизи.

Враховуючи, що полісом № АС/3482869 встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну в розмірі 50 000,00 грн. та франшизу в сумі - 0,00 грн., колегія суддів апеляційного господарського суду вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації водієм ОСОБА_2 транспортного засобу «Chevrolet Lacetti», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, в розмірі - 7 717,28 грн. На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позову прийнявши до уваги консультацію від 18.09.2014 № 71-R/21/0 в якій зазначено 52,76% фізичного зносу автомобіля «ЗАЗ Sens». Як зазначалося вище, та встановлено судом апеляційної інстанції, коефіцієнт фізичного зносу дорівнює нулю.

У відповідності до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2017 року, прийняте після неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з не правильним застосуванням норм матеріального права, є таким що не відповідає нормам закону.

Оскільки рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, апеляційна скарга ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» підлягає задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2017 року у справі № 910/10895/16 скасуванню з прийняттям нового рішення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене вище та керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2017 року у справі № 910/10895/16 - задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2017 року у справі № 910/10895/16 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення суду яким позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 7 717,28 грн. задовольнити.

4. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (ідентифікаційний код юридичної особи 30115243, адреса: 03062, м. Київ, проспект Перемоги, будинок 65) на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (ідентифікаційний код юридичної особи 23510137, адреса: 03049, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 25) - 7 717 (сім тисяч сімсот сімнадцять) гривень 28 копійок.

5. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (ідентифікаційний код юридичної особи 30115243, адреса: 03062, м. Київ, проспект Перемоги, будинок 65) на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (ідентифікаційний код юридичної особи 23510137, адреса: 03049, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 25) 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) гривень судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, 1 515 (одну тисячу п'ятсот п'ятнадцять) гривень 80 копійок судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

6. Видачу наказів у справі № 910/10895/16 доручити господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи № 910/10895/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко