номер провадження справи 4/29/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2017 Справа № 908/367/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МП «ПМК» (69068, м. Запоріжжя, вул. Офіцерська, 32, офіс 34)

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод (69095, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, 2)

про стягнення 8 283,67 грн. пені, 12 233,10 грн. втрат від інфляції грошових коштів та 5921,15 грн. 3 % річних

Суддя Зінченко Н.Г.

Представники:

від позивача ОСОБА_2 - (дов. № б/н від 22.04.15) адвокат

від відповідача ОСОБА_3 (дов. № 2505 від 27.04.17)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача суми 8283,67 грн. пені, суми 5921,15 грн. 3% річних та суми 12233,10 інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 22.02.2017р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/367/17, судове засідання призначено на 03.04.2017р. Ухвалою суду від 03.04.2017р. на підставі ст. 69 ГПК України строк розгляду спору у справі № 908/367/17 продовжено на пятнадцять днів до 10.05.2017р., розгляд справи відкладено на 25.04.2017р. Ухвалою суду 25.04.2017р. розгляду справи відкладено на 10.05.2017р.

10.05.2017р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Справа розглянута без застосування засобів технічної фіксації судового процесу.

Позивач підтримав позовні вимоги, зазначивши, зокрема, про наступне. Постановою Донецького апеляційного суду від 01.06.2016р. у справі № 908/3641/15 стягнуто з відповідача за суму 103343,34 грн. основного боргу договором поставки № 140448 від 25.11.2014р., суму 2415,13 грн. пені за період з 17.04.2015р. по 12.06.2015р., суму 484,16 грн. 3% річних за період з 17.04.2015р. по 12.06.2015р., суму 2273,55 грн. інфляційних втрат за травень 2015р. та суму 66560,88 грн. основного боргу за договором поставки № 140466 від 04.12.2014р., суму 1391,79 грн. пені за період з 23.04.2015р. по 12.06.2015р., суму 279,01 грн. 3% річних за період з 23.04.2015р. по 12.06.2015р., суму 1464,34 грн. інфляційних втрат за травень 2015р. 11.08.2016р. відповідач сплатив позивачу суму основного боргу за обома договорами. Оскільки, на виконання рішення суду, відповідачем було здійснено перерахування грошових коштів лише 11.08.2016р., позивач нарахував за загальний період з 13.06.2015р. по 10.08.2016р. пеню, 3% річних та інфляційні втрати. У звязку з чим, на підставі ст.ст. 16, 526, 549, 551, 611, 625, 692 ЦК України, ст.ст. 20, 173, 193, 230, 232 ГК України, просить стягнути з відповідача суму 8283,67 грн. пені, суму 5921,15 грн. 3% річних та суму 12233,10 інфляційних втрат.

Відповідач заперечив проти позову, про що зазначив у своєму відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 25.04.2017р., зокрема, з наступних підстав. Позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 8283,67 грн. заявлені позивачем поза межами стоків позовної давності. На підставі чого, відповідач просить суд застосувати позовну давність до вимог про стягнення пені. Про застосування позовної давності позивач також зазначив в окремій заяві, яка надійшла до суду 31.03.2017р. Що стосується вимог про стягнення 4000 грн. за надання юридичних послуг, то відповідач вважає їх необґрунтованими, оскільки, по-перше, відповідно до платіжного доручення № 73 від 20.02.2017р. позивачем було сплачену адвокату ОСОБА_2 за договором № 1/ю від 17.01.2017р., той же час, до позовної заяви додано договір № 1/ю від 17.02.2016р.; по-друге, відповідно до п. 1.1 договору № 1/ю від 17.02.2016р. послуги повязані зі стягненням пені, 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасну поставку електрообладнання, однак за договорами поставки електрообладнання не постачалось взагалі. На підставі викладеного, відповідач просить відмовити по вищезазначеним вимогам.

28.04.2017р. позивач надав суду заперечення на відзив, в яких пояснив, що зазначені відповідачем неточності у договорі № 1/ю від 17.02.2017р. усунуті шляхом укладання додаткової угоди № 1 від 25.04.2017р. до договору про надання юридичних послуг № 1/ю від 17.02.2017р.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

25.11.2014р. між ПАТ Запорізький електровозоремонтний завод (замовник, відповідач у справі) та ТОВ «МП «ПМК» (постачальник, позивач) укладений договір № 140448 (далі - договір-1).

04.12.2014р. між ПАТ Запорізький електровозоремонтний завод (замовник, відповідач у справі) та ТОВ «МП «ПМК» (постачальник, позивач) укладений договір № 140466 (далі - договір-2).

Згідно з п. 1.1 договорів - 1, 2 постачальник зобов'язується у 2014 році поставити (передати у власність) замовнику товари, зазначені в специфікаціях - додатку (ах) до договорів, а замовник прийняти і оплатити такі товари на умовах зазначених договорів.

Відповідно до п. 4.2 договорів - 1, 2 замовник здійснює оплату поставленого товару протягом 90 банківських днів з дня підписання сторонами акту приймання-передачі товару та отримання замовником оригіналу рахунку на оплату товарів.

На виконання зобов'язань за договором-1, позивачем за видатковою накладною № РН-347 від 03.12.2014р. було поставлено відповідачу товар на суму 103343,34 грн. На виконання умов договору -2, позивачем за видатковою накладною № РН-348 від 10.12.2014р. було поставлено товар на суму 66560,88 грн.

Оскільки відповідач своє зобовязання щодо оплати за отриманий товар не здійснив, позивач звернувся з позовною заявою до господарського суду Запорізької області.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 23.03.2016р. у справі № 908/3641/15 позов задоволено. Стягнуто з ПАТ Запорізький електровозоремонтний завод на користь ТОВ «МП «ПМК» суму 169904 грн. 22 коп. основного боргу, суму 4058 грн. 28 коп. пені, суму 18524 грн. 26 коп. інфляційних втрат, суму 811 грн. 65 коп. 3 % річних, суму 10000 грн. витрат на послуги адвоката та суму 4066 грн. судового збору.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.06.2016р. у справі № 908/3641/15 рішення господарського суду Запорізької області від 23.03.2016р. у справі № 908/3641/15 частково скасовано.

Позовні вимоги ТОВ МП ПМК задоволено частково. Стягнуто з ПАТ Запорізький електровозоремонтний завод на користь ТОВ МП ПМК основний борг у розмірі 169904,22 грн., пеню в сумі 3806,92 грн., 3 % річних у розмірі 763,17 грн., інфляційні втрати в сумі 3737, 89 грн. та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3564, 24 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 31.08.2016р. у справі № 908/3641/15 постанову Донецького апеляційного господарського суду від 01.06.2016р. у справі № 908/3641/15 залишено без змін.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.06.2016р. встановлено, що на момент звернення ТОВ МП ПМК з позовною заявою строк виконання зобовязання ПАТ Запорізький електровозоремонтний завод настав, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг у розмірі 103343, 34 грн. за договором поставки № 140448 від 25.11.2014р. та у розмірі 66560, 88 грн. за договором поставки № 140466 від 04.12.2014р.

Також з постанови вбачається, що за договором поставки № 140448 від 25.11.2014р. з відповідача стягнуто пеню в розмірі 2415,13 грн. за період з 17.04.2015р. по 12.06.2015р., 3% річних 484,16 грн. за період з 17.04.2015р. по 12.06.2015р. та інфляційні втрати в розмірі 2273,55 грн. за травень 2015р., за договором поставки № 140466 від 04.12.2014р. з відповідача стягнуто пеню в розмірі 1391,79 грн. за період з 23.04.2015р. по 12.06.2015р., 3% річних в розмірі 279,01 грн. за період з 23.04.2015р. по 12.06.2015р., інфляційні втрати в розмірі 1464,34 грн. за травень 2015р.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Предметом позову у даній справі № 908/367/17 є вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 8283,67 грн. пені, суми 12233,10 грн. інфляційних втрат та суми 5921,15 грн. -3% річних.

Слід зазначити, що нарахування пені здійснено за договором поставки № 140448 від 25.11.2014р. на суму 103343,34 грн. за період з 13.06.2015р. по 17.10.2015р. в розмірі 4965,63 грн., за договором поставки № 140466 від 04.12.2014р. на суму 66560,88 грн. за період з 13.06.2015р. по 23.10.2015р. в розмірі 3318,04 грн.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно зі ст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За приписами ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктами 7.2.1 договорів 1, 2 сторонами визначено, що у разі порушення строків оплати отриманого товару відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі половини облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення.

Відповідно до вимог Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань № 543/96-ВР від 22.11.1996р. платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно ж до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність. Згідно положень коментованої статті до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Як вже зазначалось, відповідачем подано до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені.

Згідно зі ст. 253 ЦК України початок перебігу строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За приписами п. 4.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Статтею 264 ЦК України передбачені випадки переривання перебігу позовної давності. Так, ч. 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Зі змісту зазначеної норми слідує, що у випадку предявлення позову до боржника позовна давність переривається у день такого звернення до суду, і перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після подачі позову до суду. При цьому, законодавець не повязує нове відрахування строку позовної давності з дати прийняття рішення у справі та набранням ним законної сили. Зазначене спростовує доводи позивача викладені у письмових поясненнях, які надійшли до суду 18.04.2017р.

Враховуючи в сукупності вищезазначене, суд встановив, що позовна давність до вимог про стягнення пені перервалась - 15.05.2015р. (з часу звернення позивача з відповідними вимогами до суду), та на наступний день почався новий строк обрахування позовної давності.

Отже, строк позовної давності в один рік за заявленими позовними вимогами про стягнення пені у розмірі 8 283, 67 грн за Договором №140448 від 25.11.2014р. сплив - 15.05.2016р.

Факт порушення зобовязання відповідачем суд вважає доведеним, нарахування позивачем пені є обґрунтованим та законним, однак суд відмовляє в цій частині позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Також позивач просить стягнути з відповідача суму 5921,15 грн. 3% річних за період з 13.06.2015р. по 10.08.2016р. та суму 12233,10 інфляційних втрат за період з червня 2015р. по липень 2016р.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо законом чи договором не встановлений інший розмір відсотків.

За приписами п. 7.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, станом на час розгляду даної справи рішення суду у справі № 908/3641/15 в частині стягнення основного боргу виконано в повному обсязі 11.08.2016р., що підтверджується копією виписки з ПАТ «ОСОБА_4 та Заощаджень» від 11.08.2016р.

Тобто, нарахування позивач 3% річних за період з 13.06.2015р. та інфляційних за період з червня 2015р. до повного виконання судового рішення є правомірним.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство», суд залишає їх в заявленому позивачем розмірі (не виходячи за межі зазначеного позивачем максимального розміру).

Таким чином, вимоги про стягнення суми 5921,15 грн. 3% річних та суми 12233,10 інфляційних втрат задовольняються в повному обсязі.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються, зокрема, з судового збору, оплати послуг адвоката.

Позивач просить, окрім сплаченого судового збору, відшкодувати витрати на оплату на послуги адвоката в розмірі 4000 грн.

За приписами п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України» відшкодування адвокатських витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

На підтвердження цих витрат в матеріали справи надано копію договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 17.02.2017р., з урахуванням додаткової угоди № 1 від 25.04.2017р., укладеного з адвокатом ОСОБА_2, копію Свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльності, платіжне доручення № 73 від 20.02.2017р. на суму 4000 грн. та акт приймання-передачі наданих послуг від 28.04.2017р.

Суд вважає за необхідне зазначити, що при звернені з даним позовом до суду позивачем було надано договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 1/ю від 17.02.2016р. В ході слухання справи адвокат ОСОБА_2 пояснив, що при укладанні договору про надання юридичних послуг сторонами було допущено технічні помилки, а саме: в преамбулі договору зазначено рік 2016р., тоді, як договір укладався саме 17.02.2017р., а також у п. 1.1. договору міститься посилання на договори поставки № 140448 від 25.11.2014р. та № 140466 від 04.12.2014р., однак помилково зазначена фраза: «несвоєчасна оплата за поставлене електрообладнання». З метою виправлення допущених помилок між позивачем та адвокатом було укладено додаткову угоду № 1 від 25.04.2017р. Суд дослідивши договір про надання юридичних послуг, додаткову угоду до нього, а також інша надані адвокатом документи прийшов до висновку, що оплата 4000 грн. здійснена позивачем за надання послуг адвоката ОСОБА_2 для ведення саме цієї справи у суді. Крім того, предметом договору є надання юридичних послуг повязаних зі стягненням з ПАТ Запорізький електровозоремонтний завод пені, інфляційних та 3% річних за договорами № 140448 від 25.11.2014р. та № 140466 від 04.12.2014р.

Що стосується посилання відповідача на той факт, що адвокат зареєстрований як приватний підприємець, суд зазначає наступне. До складу судових витрат входять витрати зі сплати послуг адвоката (ст. 44 ГПК України). Судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною котрій такі послуги надавалися, а їх сплату у підтверджено відповідними фінансовими документами. При цьому, ані ст. 44 ГПК України, ані Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не ставлять в залежність можливість стягнення судових витрат у вигляді сплати послуг адвоката з можливістю та неможливістю перебування адвоката у статусі приватного підприємця.

Витрати позивачів, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів за надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. (п. 6.3, п. 6.5 постанови ВГСУ № 7 від 21.02.2013р.).

Визначаючи розмір, суд бере до уваги ціну позову 26437,92 грн., складність справи та час, який міг витратити на підготовку матеріалів позовної заяви кваліфікований фахівець, а також враховує те, що розрахунок суми боргу не представляє складності. З огляду на зазначене, суд вважає, що розмір відшкодування юридичної допомоги у розмірі 4000 грн. є неспіврозмірним з наданими у даній справі адвокатськими послугами. У звязку з чим, суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на адвокатські послуги до суми 3000 грн.

На підставі ст.ст. 44, 49 ГПК України з відповідача підлягає стягненню сума 3000 грн. судових витрат на оплату послуг адвоката та сума 1098,68 грн. витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод (69095, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, 2; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МП «ПМК» (69068, м. Запоріжжя, вул. Офіцерська, 32, офіс 34; ) суму 5921 (пять тисяч девятсот двадцять одна) грн. 15 коп. 3% річних, суму 12233 (дванадцять тисяч двісті тридцять три) грн. 10 коп. інфляційних втрат, суму 3000 (три тисячі) грн. адвокатських витрат, суму 1098 (одна тисяча девяносто вісім) грн. 68 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.05.2017р.

Суддя Н.Г. Зінченко