ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2017р. Справа № 914/496/17

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Істерн Беверідж Трейдінг», м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Захар», м.Дубляни Жовківського району Львівської області

про стягнення 8044,83грн.

Cуддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю

від відповідача: не зявився

Суть спору: позов заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю «Істерн Беверідж Трейдінг», м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Захар», м.Дубляни Жовківського району Львівської області про стягнення 8844,83грн., з яких 6835,94грн. основної заборгованості, 455,43грн. пені, 1367,18грн. штрафу, 48,88грн. 3 % річних, 137,40грн. індексу інфляції.

Ухвалою суду від 15.03.2017р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні 27.03.2017р. Ухвалою суду від 27.03.2017р. розгляд справи відкладено на 26.04.2017р. у звязку з неявкою відповідача.

Представнику позивача розяснено права, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Повноважний представник позивача в судове засідання 26.04.2017р. зявився, подав клопотання із долученими до нього документами (вх.№1880/17 від 26.04.2017р.), в якому повідомив про те, що 29.03.2017р. відповідачем частково погашено заборгованість в розмірі 800,00грн., а тому просить стягнути з ТзОВ «Захар» на користь ТзОВ «Істерн Беверідж Трейдінг» 8044,83грн., з яких 6035,94грн. основної заборгованості, 455,43грн. пені, 1367,18грн. штрафу, 48,88грн. 3 % річних та 137,40грн. індексу інфляції.

У відповідності до ч.4 ст.22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відтак, вказану заяву, яка за своїм змістом є заявою про зменшення позовних вимог, прийнято судом, подальший розгляд справи відбувається з її врахуванням.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в судовому засіданні повністю з мотивів, наведених у позовній заяві та вказаному клопотанні. Ствердив, зокрема, що на виконання договору, укладеного між позивачем та відповідачем ТзОВ «Захар», ТзОВ «ІБТ» в жовтні та листопаді 2016 року поставлено товар, який відповідачем оплачено лише частково, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 6035,94грн. Зазначене зумовило звернення до суду із позовною заявою, в якій окрім суми основного боргу до стягнення заявлено також 455,43грн. пені, 1367,18грн. штрафу, 48,88грн. 3 % річних, 137,40грн. індексу інфляції. Просив позов задоволити.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання 26.04.2017р. повторно не забезпечив, письмового відзиву та витребуваних судом документів не подав, поважності причин неявки суду не повідомив, хоча про час та місце проведення судового засідання його повідомлено належним чином.

У відповідності до ст.75 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено таке.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Захар» (відповідач по справі, покупець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Істерн Беверідж Трейдінг» (позивач по справі, постачальник за договором) укладено договір поставки №561 від 15.04.2014р., за яким постачальник передає у власність покупця, а покупець приймає і оплачує алкогольні та безалкогольні напої (далі продукція) в асортименті, партіями згідно накладних, на умовах цього договору. Погоджена сторонами кількість, асортимент і ціна партії продукції вказується у видаткових та товарно-транспортних накладних, які є невідємною частиною цього договору (п.1.1).

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу продукцію. Так, до матеріалів справи долучено копію видаткової накладної №РН-32-055758 від 24.10.2016р., якою підтверджується поставка продукції на суму 5636,04грн., та видаткової накладної №РН-32-059475 від 11.11.2016р., якою підтверджується поставка продукції на суму 3419,04грн. Вказані документи підписано представником відповідача та скріплено печаткою товариства, що за погодженням сторін та у відповідності до п.2.11 договору та листа ТзОВ «Захар» від 24.10.2016р., є належним та достатнім доказом отримання замовленої покупцем партії продукції.

Відповідно до умов договору, ціна, асортимент, найменування, кількість продукції, що продається за цим договором, вказуються у додатковій угоді (додатку / специфікації до цього договору) або можуть узгоджуватись сторонами при підписанні накладної (их) і вказуються в ній (них). Ціна, асортимент, найменування, кількість продукції, місце і термін поставки вважаються остаточно узгодженими сторонами цього договору після підписання повноважними представниками сторін накладної (них) (п.2.1). Покупець оплачує вартість кожної партії поставленої продукції шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника або шляхом внесення грошових коштів у касу постачальника. Підстава для оплати продукції, отриманої покупцем за цим договором, є видаткова накладна, або ТТН Форма №1-ТН /алкогольні напої/, або цей договір (п.2.7). Покупець зобовязується оплатити кожну придбану за цим договором партію продукції не пізніше 30 календарних днів з моменту її передачі (п.2.9). Моментом передачі партії продукції (датою поставки) і моментом переходу права власності на продукцію є дата фактичного отримання продукції, зазначена покупцем в підписаній сторонами видатковій накладній на дану продукцію. У разі відсутності відмітки покупця на примірнику видаткової накладної постачальника про дату фактичного отримання продукції, датою поставки та моментом переходу права власності на продукцію вважається дата видачі видаткової накладної (п.2.10).

Позивач зазначає, що всупереч взятим на себе за договором зобовязанням, відповідачем отриману продукцію оплачено лише частково, що підтверджується платіжними дорученнями № @PL337160 від 15.11.2016р. та № @PL337160 від 16.11.2016р., внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 6835,94грн. Зазначені обставини відповідачем не заперечено та не спростовано, натомість до матеріалів справи долучено копію підписаного представниками сторін та скріпленого їх печатками акту звірки взаємних розрахунків за 4 квартал 2016 року, в якому станом на 31.12.2016р. зафіксовано сальдо на користь ТзОВ «Істерн Беверідж Трейдінг» в розмірі 6835,94грн. Зазначене зумовило звернення останнього до суду із позовом, в якому окрім вказаної суми боргу до стягнення також заявлено 455,43грн. пені, 1367,18грн. штрафу, 48,88грн. 3 % річних та 137,40грн. індексу інфляції. Позивач стверджує, що після звернення до суду із позовною заявою, ТзОВ «Захар» частково погашено заборгованість за поставлений товар на суму 800,00грн. платежем від 29.03.2017р., у звязку з чим зменшено позовні вимоги в частині суми основного боргу й заявлено до стягнення 6035,94грн. вартості поставленої, але не оплаченої продукції.

При вирішенні спору та прийнятті рішення по справі суд виходив з такого.

Згідно ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи передбачене договором 30-денне відстрочення платежу за отриманий товар, суд приходить до висновку, що останнім днем виконання зобовязання із оплати за продукцію, поставлену в жовтні 2016 року, є 23.11.2016р., а за продукцію, поставлену в листопаді 2016 року 12.12.2016р. Відтак, прострочення боржника за вказаними поставками настало з 24.11.2016р. та 13.12.2016р. відповідно.

Відповідно до ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження належного та своєчасного виконання ТзОВ «Захар» взятих на себе за договором зобовязань із оплати за отриману згідно з договором продукцію, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 6035,94грн. основного боргу обґрунтовані матеріалами справи, відповідачем не спростовані та підлягають до задоволення.

Окрім цього, у відповідності до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобовязання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно ст.230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Так, у п.4.1 договору встановлено, що у разі недотримання термінів оплати продукції, зазначених у п.п.2.9 цього договору, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі 0,1% вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення. У разі якщо прострочення оплати становить більше 30 календарних днів, покупець, крім того, зобовязаний виплатити постачальнику штраф у розмірі 20% від вартості партії продукції, оплата якої прострочена.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано. Згідно зі ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Проаналізувавши наведений у позовній заяві розрахунок позовних вимог в частині стягнення пені, суд приходить до висновку, що при проведенні відповідних нарахувань позивачем правомірно застосовано подвійний розмір облікової ставки, встановленої Національним банком України за відповідний період, оскільки розмір відсоткової ставки, погоджений сторонами у договорі, перевищує законодавчо встановлене обмеження. Водночас, провівши відповідний перерахунок, беручи до уваги прострочення боржника за кожним із зазначених фактів поставок та зважаючи на те, що загальна кількість днів у 2016 році становила 366, а не 365, як звично, суд приходить до висновку, що до стягнення із відповідача належить 453,18грн. пені, нарахованої за період з 24.11.2016р. по 27.02.2017р. за прострочення платежів за продукцію, поставлену в жовтні 2016 року, та за період з 13.12.2016р. по 27.02.2017р. за продукцію, поставлену в листопаді 2016 року. Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу, суд звертає увагу на розяснення, надані Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.1 Постанови №14 від 17.12.2013р., про те, що застосування такого виду неустойки як штраф, до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Аналогічну позицію викладено й Верховним Судом України у постанові від 09.04.2012р. №3-88гс11, в якій зазначено, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

В той же час, згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2003цс15 (постанова від 21.10.2015р.), штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Беручи до уваги вищенаведені законодавчі положення та проаналізувавши умови укладеного між сторонами договору, суд приходить до висновку, що одночасне стягнення штрафу та пені не може вважатись недотриманням положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, оскільки договором передбачено стягнення пені за будь-яке прострочення оплати, а стягнення штрафу лише у разі прострочення оплати платежу на строк понад 30 календарних днів. З огляду на таке суд, перевіривши правильність проведених позивачем нарахувань, вважає, що позовні вимоги про стягнення 1367,18грн. штрафу підлягають до задоволення.

Суд також зазначає, що відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши проведений позивачем розрахунок позовних вимог в частині інфляційних нарахувань, суд вважає, що вони підлягають до задоволення в повному обсязі на суму 137,40грн.

Водночас, провівши відповідний перерахунок, беручи до уваги прострочення боржника за кожним із зазначених фактів поставок та зважаючи на те, що загальна кількість днів у 2016 році становила 366, а не 365, як звично, суд приходить до висновку, що до стягнення із відповідача належить 48,55грн. 3% річних, нарахованих за період з 24.11.2016р. по 27.02.2017р. за прострочення платежів за продукцію, поставлену в жовтні 2016 року, та за період з 13.12.2016р. по 27.02.2017р. за продукцію, поставлену в листопаді 2016 року, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, витрати зі сплати судового збору в розмірі 1599,53грн. слід покласти на відповідача, а в решті на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Захар» (Львівська область, Жовківський район, м.Дубляни, вул.Шевченка, буд.20; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Істерн Беверідж Трейдінг» (м.Київ, пр.Перемоги, буд.5А; ) 6035,94грн. основного боргу, 453,18грн. пені, 1367,18грн. штрафу, 48,55грн. 3% річних, 137,40грн. індексу інфляції та 1599,53грн. судового збору.

3. Наказ видати у відповідності до ст.116 ГПК України.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 03.05.2017р.

Суддя Щигельська О.І.