ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2017 р. Справа № 925/162/17

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1 - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом приватного підприємства "Агроспецпроект і Ко" до фермерського господарства "Клевань" про стягнення 23 150,07 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача на користь позивача 23 150,07 грн., з яких 17 500,00 грн. збитків, як вартості неповернутого товару з відповідального зберігання, 2 100,34 грн. інфляційних та 3 549,73 грн. пені.

06.03.2017 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 33) в частині стягнення інфляційних, якою просить стягнути з відповідача 2 508,08 грн. інфляційних, а в решті вимог позовна заява залишена без змін.

Оскільки заяву про збільшення позовних вимог подано в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, то її слід прийняти до розгляду.

В жодне судове засідання представник позивача не з'явився, причини неявки не відомі, відмови від позову суду не подано.

Суд вважає, що неявка позивача в засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, що кошти за товар, який позивач вважає таким, що підлягає поверненню з відповідального зберігання, відповідачем вже повністю сплачено, а тому позов не визнає.

У відповідності до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Заслухавши доводи і пояснення представника відповідача та дослідивши наявні у справі докази суд вважає, що позивач не довів правомірність своїх позовних вимог, а тому у позові слід відмовити повністю, виходячи з такого:

Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2015 між приватним підприємством "Агроспецпроект і Ко" (далі - Поклажодавець, позивач по справі), в особі директора ОСОБА_2, що діє на підставі Статуту та фермерським господарством "Клевань" (далі - Зберігач, відповідач по справі), в особі керівника ОСОБА_3, що діє на підставі Статуту було укладено договір № АСП-20151225 про надання послуг відповідального зберігання (а.с 17-18, далі - Договір), за умовами якого позивач, як Поклажодавець, передає відповідачу, як Зберігачу, матеріальні цінності Поклажодавця, а саме - мікродобрива, регулятори росту, гумати (надалі - товар) з подальшим поверненням об'єкта зберігання Поклажодавцю без зміни його якісних та кількісних характеристик (п. 1.1 Договору).

Згідно п. 7.2. Договору строк дії договору закінчується 10.03.2016р. В частині зобов'язань Зберігача по збереженню товару Договір діє до моменту фактичного прийняття товару Поклажодавцем, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань.

Згідно п. 2.1.9 Договору відповідач, як Зберігач, зобов'язався протягом 2х днів з моменту отримання відповідної вимоги Поклажодавця, повернути йому або уповноваженій особі (яка повинна мати належне документальне посвідчення своїх повноважень на здійснення вищевказаних дій) товар, який був переданий на зберігання згідно актів приймання - передачі товару.

Відповідно до п. 4.1 Договору вартість послуг Зберігача за цим Договором складає 1,00 (одна грн. 00 коп.) гривня за весь період зберігання, в тому числі ПДВ. Сума втрат Зберігача на зберігання товару входять у вартість послуг Зберігача і не підлягають відшкодуванню понад вартість послуг.

Відповідно до п. 5.1 Договору Зберігач має першочергове право на придбання товару Поклажодавця, що знаходиться на відповідальному зберіганні. Відносини, що виникають у разі купівлі-продажу/поставки такого товару регламентуються окремим Договором.

За правовою природою даний договір є договором зберігання і відповідає вимогам статті 936 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

На виконання умов вказаного договору сторонами складено акт приймання - передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 25.12.2015р. (а.с. 19). З тексту акта вбачається, що Поклажодавець-позивач передав, а Зберігач-відповідач прийняв на тимчасове відповідальне зберігання матеріальні цінності: рідке мінеральне добриво ГК-В-40 диструктор стерні (1 ККВ: ЗЗО Т; 15 К; 120 ЕГД) - 12 комплектів по ціні 2500,00 грн. Загальна сума товару становить 30 000,00 грн.

За доводами позивача, строк дії договору закінчився 10 березня 2016, однак товар з відповідального зберігання відповідачем повернутий не був.

Тому позивач направив відповідачу лист від 22.03.2016 (а.с. 20) про повернення протягом 2-х днів товару зі зберігання, а у випадку неповернення товару позивач просить оплатити його вартість протягом 2-х днів з дня отримання повідомлення про повернення товару на підставі рахунку № АС-0000284 від 22.03.2016 на суму вартості товару - 30000,00 грн. в т.ч. ПДВ.

10.08.2016 позивач направив до суду лист № 20160810-1 в якому вказав, що відповідач товар не повернув, здійснив часткову оплату товару на суму 12 500,00 грн. та просив до 12.08.2016 здійснити сплату решти заборгованості за товар на суму 17 500,00 грн.

Оплата товару на суму 12 500,00 грн. підтверджується випискою руху коштів по банківському рахунку (а.с. 24).

Відповідач зі свого боку доводить, що він оплатив весь товар на суму 30 000,00 грн. і нічого не повинен повертати зі зберігання та надав про це додаткові докази у справу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2015 року між приватним підприємством "Агроспецпроект і Ко" (далі - Постачальник, позивач по справі), в особі директора ОСОБА_2, що діє на підставі Статуту та фермерським господарством "Клевань" (далі - Покупець, відповідач по справі), в особі керівника ОСОБА_3, що діє на підставі Статуту був укладений договір купівлі-продажу продукції № 20151201/1 (далі Договір купівлі-продажу, а.с. 51-53) згідно якого Постачальник зобов'язався передати у власність Покупця продукцію, визначену у п. 1.2 цього Договору (надалі - продукція), а Покупець зобов'язався прийняти та використати продукцію за призначенням (п. 1.1 Договору купівлі-продажу).

Відповідно до п. 1.2 Договору купівлі-продажу найменування, одиниці виміру та загальна кількість продукції, що є предметом поставки за цим Договором (асортимент, номенклатура) надалі іменується "Специфікація", що є Додатком № 1 до цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору купівлі-продажу продаж продукції за цим Договором здійснюється у строк до 3 робочих днів з моменту домовленості про продаж товару або при відвантаженні товару Новою поштою на вказану покупцем адресу та довіреної особи покупця.

Відповідно до п. 4.1. Договору купівлі-продажу Постачальник відвантажує продукцію на адресу Покупця на умовах склад Покупця.

Відповідно до п. 8.1 Договору купівлі-продажу, строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1 цього Договору та закінчується 31.12.2016.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору купівлі-продажу предметом поставки є препарат ГК-В-40 (1 ККВ: ЗЗО Т; 15 К; 120 ЕГД) - 240 л на суму 30 000,00 грн. з ПДВ.

Як вбачається зі змісту обох договорів (зберігання та купівлі-продажу), предмети обох договорів за їх додатками та специфікаціями є ідентичними. Доказів чи заперечень про те, що це два окремих предмети договору, у справу позивачем не подано. Зі свого боку, на запитання суду представник відповідача не зміг пояснити, чому сторони уклали два договори з приводу одного і того ж майна та який із договорів реально виконувався шляхом оплати за товар.

За правовою природою договір від 04 грудня 2015 року є договором купівлі-продажу і відповідає вимогам ст. 655 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Загальні умови виконання господарських зобовязань визначені ст. 193 Господарського кодексу України, згідно з якою суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначена стаття узгоджується з приписами ст. 526 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.ст. 599 та 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Крім того, в силу ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Доказів недійсності договору купівлі-продажу продукції № 20151201/1 від 04.12.2015 та договору про надання послуг відповідального зберігання від 25.12.2015 чи їх розірвання, сторонами не надано.

Згідно виписок по руху коштів на банківському рахунку, відповідач сплатив позивачу 21.04.2016 - 12 500,00 грн. та 13.03.2017 - 17 500,00 грн., всього - 30 000,00 грн. (а.с. 55-56).

При цьому відповідач доводить, що він здійснив повний розрахунок з приватним підприємством "Агроспецпроект і Ко" за товар, хоча не може чітко вказати, за яким договором це було зроблено. Жодний банківський платіж не містить посилання на договір, на підставі якого він проведений.

Рахунок-фактура № АС-0000284 від 22.03.2016 (а.с. 23) на 30000,00 грн., сформована позивачем, також не містить посилання на договір, на підставі якого вона виставлена.

Заперечень і спростувань на доводи відповідача про те, що за спірний товар ним вже проведено повний розрахунок вищевказаними двома платежами, позивач суду не подав.

Для заперечень проти доводів відповідача у суду немає доказів за матеріалами справи.

Суд вважає не спростованим факт проведення відповідачем повного розрахунку за товар, який позивач вважає таким, що підлягає до повернення за договором відповідального зберігання від 25.12.2015 року, а тому підстав для стягнення основного боргу на користь позивача немає.

При цьому суд констатує, що за матеріалами справи неможливо встановити, за яким із двох наявних договорів у справі (відповідального зберігання чи купівлі-продажу) відповідачем було здійснено розрахунок із позивачем. Однак дана обставина не спростовує висновок суду про проведення за товар оплати у повному розмірі відповідачем.

Представник відповідача на вимогу суду надав пояснення від 28.04.2017 в якому вказував, що не може пояснити, чому сторонами було укладено два різні договори на один і той же предмет, а також повідомив, що ніяких листів з вимогами повернення товару з відповідального зберігання не отримував від позивача.

Наявні у справі копії листів від 22.03.2016, 25.05.2016, 10.08.2016 (а.с. 20-22) не містять доказів їх направлення та вручення відповідачу.

Вимоги про стягнення інфляційних та пені позивачем обґрунтовано простроченням виконання відповідачем зобов'язання саме по поверненню товару з відповідального зберігання.

За умовами п. 2.1.9. договору № АСП-20151225 про надання послуг відповідального зберігання від 25.12.2015 року, товар повинен бути повернутим відповідачем протягом 2х днів з моменту отримання відповідної вимоги.

Сплата пені за умовами п. 3.4. договору настає за неповернення товару відповідачем за першою вимогою позивача. Однак у справу позивачем не подано належних і допустимих доказів про вручення відповідачу вимоги про повернення товару і, як наслідок, немає доказів про початок перебігу строку нарахування пені за прострочення розрахунків.

У відповідності до ст. 625 ЦК України відповідальність у вигляді нарахування інфляційних настає лише за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позивач доводить, що після прийняття пропозиції про оплату товару замість повернення його зі зберігання, між сторонами виникли відносини із придбання товару і у відповідача виникло прострочення по оплаті товару. Однак у даному випадку суд вже прийшов до висновку, що у позивача немає належних і допустимих доказів того, що він направив відповідачу вимогу про повернення чи про оплату товару, копії яких знаходяться у справі і саме з прострочення цих

вимог починає перебіг прострочення розрахунків між сторонами.

Жодного пояснення на виниклі спірні питання за матеріалами справи позивач суду не подав, своїх доводів проти заперечень відповідача не висловив, у судові засідання представник позивача не з'являвся. Деякі питання для суду виявилося неможливим встановити за матеріалами справи. Однак суд вважає за можливе і необхідне за матеріалами справи прийняти рішення по суті спору, а не залишити позов без розгляду.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, за результатами вирішення всіх обставин спору суд приходить до висновку, що позивач не довів належними, допустимими і беззаперечними доказами факту наявності у відповідача заборгованості за товар, свого права на стягнення пені та інфляційних втрат, а тому не довів і порушення свого права, за захистом якого він звернувся до суду. З цих мотивів підстав для задоволення позову немає.

При відмові у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 04 травня 2017 року

Суддя Н.М. Спаських