ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2017 р.Справа № 922/907/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шостпродторг", м. Шостка
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібзавод Салтівський", м. Харків
про стягнення 175470,64 грн.
за участю представників:

позивача - не з"явився

відповідача - не з"явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Шостпродторг" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібзавод "Салтівський" (відповідач) 161760,00 грн. заборгованості за договором поставки №1404 від 14.04.2015 з урахуванням інфляційних втрат, 12383,85 грн. пені та 1326,79 грн. річних.

Ухвалою суду від 20 березня 2017 року було порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 11 квітня 2017 року.

Представники сторін в судове засідання не з"явилися, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі не виконали.

Відповідачем було подано до суду клопотання (вх. №12073 від 11.04.2017) про відкладення розгляду справи для надання часу на підготовку відзиву на позовну заяву.

Розгляд справи було відкладено на 26 квітня 2017 року.

Представники сторін в судове засідання 26 квітня 2017 року не з"явилися.

Від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву (вх. № 13740 від 24.04.2017), відповідно до яких він не визнає позовні вимоги в частині стягнення пені.

Норми ст.22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в судові засідання з'являлися повноважні представники сторін які надавали письмові пояснення та заперечення, докази на підтвердження власних правових позицій, внаслідок чого справа може бути розглянута за результатами повного та всебічного розгляду спору.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

14 квітня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Хлібзавод Салтівський (покупець, відповідач), та товариством з обмеженою відповідальністю Шостпродторг (постачальник, позивач) було укладено Договір поставки № 1404 (далі-Договір).

Згідно п. 1.1. Договору, постачальник зобов'язався передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити борошно житнє обдирне, борошно пшеничне вищого та першого гатунків, в кількості, асортименті та по цінам, вказаними в узгоджених сторонами специфікаціях та накладних, які є невідємною частиною договору.

Як було встановлено судом під час розгляду справи, на виконання зазначеного договору позивач поставив відповідачу товар на суму 250 690 грн. 00 коп., що підтверджується видатковими накладними: № РН- 0001010 від 10 грудня 2016 року та № РН-0001023 від 15 грудня 2016 року, а відповідач вказаний товар отримав, що підтверджується Довіреностями № М-6 від 09 грудня 2016 року та № М-9 від 15 грудня 2016 року, однак оплату його вартості здійснив лише частково.

Судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар становить 160000,00 грн.

Факт наявності заборгованості не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву, крім того, останнім підписано акт звірки взаєморозрахунків від 28 лютого 2017 року на суму 160 000,00 грн.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1, 2. ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття та сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки постачальник, який здійснює підприємницьку діяльність , зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання повинен сплатити кредитору суму грошового боргу з урахуванням індексів інфляції та 3% річних.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 160 000,00 грн. заборгованості за отриманий товар, 1760,00 грн. інфляційних втрат та 1326,79 грн. річних обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розглянувши позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 12383,85 грн. пені, суд встановив наступне.

Відповідно до п. 2.2. договору, позивач здійснює поставку товару протягом одного дня з моменту отримання передплати від відповідача. В заявці вказується асортимент, кількість, ціна товару та дата його поставки. Датою поставки вважається дата, вказана в накладній, яка підтверджує отримання товару відповідачем.

Відповідно до п. 4.1. договору, ціна товару, що передається по діючому договору, вказується в узгоджених специфікаціях та накладних, які є невід'ємною частиною договору.

Згідно п. 4.3. договору, розрахунок за товар, поставлений за цим договором, здійснюється в безготівковій формі в українській валюті - гривні, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача, через установу банку згідно із правилами передбаченими чинним законодавством України для безготівкових розрахунків, на умовах передплати.

За вимогами ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), якій здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України одним з наслідків порушення зобовязань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прос і рочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається з наданих до матеріалів справи доказів, позивач виконав свої зобовязання порушивши умови та терміни поставки визначені у договорі та поставив відповідачу товар до моменту отримання від останнього заявки на поставку та до моменту перерахування передплати.

Відповідно умов договору, а саме п. 8.3, на відповідача покладається обовязок сплатити пеню тільки в одному випадку, якщо ним порушено терміни розрахунку за товар, визначені п. 4.3 цього договору, в той час як ці терміни відповідачем жодним чином не порушувались.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України зобовязання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені за прострочення платежу є необгрунтованими.

Зважаючи на викладене вище, суд відмовляє в задоволенні вимог позивача в частині стягнення з відповідача 12383,85 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору, покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Хлібзавод Салтівський» (61153, м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 1, Ідентифікаційний код 39121098) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Шостпродторг» (41100, Сумська область, м. Шостка, вул. Садовий бульвар, 5, Ідентифікаційний код 36079756) суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції в розмірі 161760 грн. 00 коп., З % річних в сумі 1326 грн. 79 коп. та 2446,30 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03.05.2017 р.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Суддя ОСОБА_1