ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.05.2017 Справа № 920/301/17
Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/301/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СУМИГАЗ ЗБУТ», м. Суми,

до відповідача Сумського державного університету, м. Суми,

про стягнення 255604,10 грн.,

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю № 156 від 30.12.2016,

відповідача ОСОБА_2 за довіреністю № 05.03/01-05/0486 від 31.01.2017.

Суть спору: відповідно до поданого позову, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за постачання природного газу на загальну суму 255604,10 грн., в тому числі: 245160,27 грн. основного боргу за поставлений природний газ, 9438,67 грн. пені та 1005,16 грн. 3 % річних, а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 3834,06 грн.

Відповідач письмового відзиву не подав, в судовому засіданні 10.05.2017 року представник відповідача усно пояснив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

08.02.2016 року між сторонами укладено договір на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів № 11410NHN0КАВО26 (далі - договір), відповідно до якого (пункт 1.1 договору), позивач зобовязався постачати природний газ відповідачеві в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача (відповідача), а останній в свою чергу зобовязався оплачувати вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених даним договором.

За січень 2017 року позивачем відповідачеві поставлено та протранспортовано природного газу на загальну суму 1253384,72 грн., що підтверджується матеріалами справи, зокрема, актом приймання-передачі природного газу № СМЗ00001525 від 31.01.2017 року, який підписано сторонами та скріплено їх печатками (а.с. 19).

Відповідно до умов пункту 4.2.1 договору, оплата вартості газу здійснюється споживачем (відповідачем) до 10 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позивача суми, визначеної двостороннім актом приому-передачі газу у звітному місяці.

Згідно пункту 2.9 договору, послуги з постачання газу підтверджуються підписаним сторонами актом приймання-передача газу, що оформлюється за даними засобів обліку.

Пунктом 11.1 договору визначено, що цей договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині постачання газу з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення. Додатковою угодою № 4 від 30.12.2016 року дію договору продовжено до 31.01.2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання положень вищевказаного договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410NHN0КАВО26 від 08.02.2016 року, позивач за січень 2017 року передав, а відповідач отримав природний газ на загальну суму 1253384,72 грн., що підтверджується актом приймання-передачі природного газу № СМЗ00001525 від 31.01.2017 року, але відповідач порушив терміни розрахунків за отриманий природний газ, передбачені умовами укладеного між сторонами договору, в звязку з чим, у відповідача станом на 04.04.2017 року виникла заборгованість перед позивачем за спожитий природний газ в розмірі 245160,27 грн.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки, а як визначено приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобовязання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно із статтею 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених зазначеним кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобовязання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Стаття 629 Цивільного кодексу України визначає, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним з наслідків порушення зобовязання, передбачених статтею 611 цього ж Кодексу є сплата неустойки. За змістом статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у строк, встановлений договором.

Факт отримання відповідачем природного газу за договором на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів № 11410NHN0КАВО26 від 08.02.2016 року повністю підтверджується матеріалами справи, зокрема актом приймання-передачі природного газу № СМЗ00001525 від 31.01.2017 року, який підписано сторонами та скріплено їх печатками.

Проте, в порушення умов укладеного договору та вимог статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за отриманий природний газ не розрахувався, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи наведені обставини, а також те, що фактично на момент розгляду справи зобовязання з оплати отриманого природного газу відповідачем не виконано, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожитий природний газ в сумі 245160,27 грн. визнаються судом обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню на підставі статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України.

За несвоєчасне виконання грошових зобовязань за договором на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410NHN0КАВО26 від 08.02.2016 року, позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних в сумі 1005,16 грн. за період з 13.02.2017 року по 04.04.2017 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 1005,16 грн. за період з 13.02.2017 року по 04.04.2017 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі положень статті 625 наведеного вище Кодексу.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним з наслідків порушення зобовязання, передбачених статтею 611 цього ж Кодексу є сплата неустойки. За змістом статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у строк, встановлений договором.

Зокрема, пунктом 6.2.1 договору встановлено відповідальність за порушення відповідачем строків оплати, передбачених пунктом 4 даного договору, відповідно до якого, у разі порушення відповідачем строків оплати, передбачених пунктом 4 даного договору, із відповідача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу.

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, згідно приписів статті 599 Цивільного кодексу України.

За своєю правовою природою фінансові та економічні санкції є додатковими зобовязаннями, які забезпечують належне виконання основного і є похідними від нього.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо сплати неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Аналогічні приписи містяться у статті 230 Господарського кодексу України, якою визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частина шоста статті 232 названого Кодексу встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною другою статті 343 Господарського кодексу України визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Статтею 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняться у письмовій формі.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума пені у розмірі 9438,67 грн. нарахована позивачем за період з 13.02.2017 року по 04.04.2017 року правомірно та обґрунтовано.

З огляду на викладене та враховуючи встановлений судом факт прострочення виконання відповідачем взятих на себе договірних зобовязань з оплати поставленого природного газу, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 9438,67 грн. нарахована позивачем за період з 13.02.2017 року по 04.04.2017 року підлягають задоволенню на підставі вимог статей 549-552 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 цього ж Кодексу визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги визнаються судом правомірними, обґрунтованими, такими, що повністю підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню в повному розмірі.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Сумського державного університету (40007, м. Суми, вул. Римського-Корсакова, буд. 2, ідентифікаційний код 05408289) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СУМИГАЗ ЗБУТ» (40000, м. Суми, вул. Береста, буд. 21, ідентифікаційний код 39586236) основний борг в сумі 245160,27 грн., пеню в сумі 9438,67 грн., 3 % річних в сумі 1005,16 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3834,06 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 13.05.2017.

Суддя ОСОБА_3