КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2017 р. Справа№ 910/21682/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Руденко М.А.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання Карпюк О.С.,

представника відповідача - Медвецького А.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Конярство України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2017

у справі № 910/21682/15 (суддя Чеберяк П.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроветкорм"

до Державного підприємства "Конярство України"

про стягнення боргу за поточними зобов'язаннями

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.02.2017 у справі № 910/21682/15, позов задоволено повністю, стягнуто з Державного підприємства "Конярство України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроветкорм" основний борг в розмірі 458 000 грн. 00 коп., 38 відсотків річних в розмірі 120 171 грн. 65 коп., інфляційні втрати в розмірі 18 311 грн. 52 коп., пеню в розмірі 97 186 грн. 82 коп. та судовий збір в розмірі 2 756 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2017 в частині стягнення пені, прийняти в цій частині нове рішення, яким зменшити розмір пені.

Позивач надав відзив, в якому просив залишити без змін оскаржуване рішення суду, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроветкорм" (далі позивач) та Державним підприємством "Конярство України" в особі філії "Запорізький кінний завод № 86" Державного підприємства "Конярство України" (далі відповідач) був укладений договір поставки товару № 28/12 згідно якого постачальник (позивач) зобов'язався передати у власність покупця (відповідача) товар (комбікорм, білково-вітамінні добавки (БВД), які застосовуються у виготовленні комбікормів) в кількості, за ціною в порядку та у строки встановлені цим договором, а покупець (відповідач) зобов'язується прийняти та сплатити його на умовах обумовлених цим договором (п. 1.1. договору).

Найменування товару, кількість, асортимент та інші вимоги до товару, вартість товару який постачається згідно договору узгоджуються сторонами у відповідних специфікаціях та зазначаються у товарно-супровідних документах на товар які є невід'ємною частиною договору (п.1.2 договору).

Поставка товару здійснюється на базових умовах: EXW (склад постачальника, адреса склада: м. Дніпропетровськ, вул. Краснозаводська, 14) у відповідності з Правилами Інкотермс в редакції 2010 року якщо інші умови не будуть узгоджені в специфікації.

Сторонами протягом строку дії на таких базових умовах було узгоджено сім специфікацій дати яких співпадають з датами поставки (датами видаткових, податкових накладних) та загалом на їх виконання поставлено товар на загальну суму 1 422 780,04 грн. згідно наступних видаткових накладних:

від 04.01.2016 № 1 на суму 164280,00 грн.,

від 01.02.2016 № 1 на суму 259950,00 грн.,

від 09.03.2016 № 2 на суму 81300,00 грн.,

від 14.04.2016 № 7 на суму 85550,00 грн.,

від 25.04.2016 № 15 на суму 139400,00 грн.,

від 30.05.2016 № 19 на суму 163250,00 грн.,

від 30.07.2016 р. № 12 на суму 173800,00 грн.,

від 22.06.2016 р. № 13 на суму 259250,04 грн.,

від 29.09.2016 р. № 14 на суму 96000,00 грн.

Відповідач частково оплатив поставлений товар в розмірі 964 780,04 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: № 3 від 14.01.2016 на суму 82000,00 грн., № 1 від 29.01.2016 на суму 82280,00 грн., № 2 від 22.02.2016 на суму 130000,00 грн., № 2 від 04.03.2016 на суму 48950,00 грн., № 10 від 05.04.2016 на суму 23000,00 грн., № 2 від 14.04.2016 на суму 78000,00 грн., № 2 від 21.04.2016 на суму 25000,00 грн., № 1 від 04.05.2016 на суму 60 900,00 грн., № 2 від 20.05.2016 на суму 80000,00 грн., № 9 від 13.06.2016 на суму 100000,00 грн., № 1 від 01.07.2016 на суму 21000,00 грн., № 1 від 12.07.2016 на суму 50 000,00 грн., № 9 від 25.07.2016 на суму 80000,00 грн., № 11 від 03.08.2016 на суму 61 650,04 грн., № 50 від 30.08.2016 на суму 42000,00 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача становить 458 000 грн. та підтверджується, у тому числі актом звірки взаємних розрахунків від 19.10.2016.

Згідно п. 3.3 договору товар мав бути оплачений на умовах 100% передплати протягом 3-х банківських днів з дня отримання рахунку на оплату товару, але в будь-якому випадку не пізніше одного банківського дня до відвантаження (поставки) товару.

Тобто, граничний строк оплати товару - не пізніше одного банківського дня до відвантаження (поставки) товару.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач свої зобов'язання виконав не повністю та неналежним чином, передплату за отриманий товар у граничний строк (не пізніше одного банківського дня до відвантаження (поставки) товару) не здійснив, а відтак, прострочення з боку відповідача виникло починаючи з кожного дня поставки окремої партії товару відповідно до узгоджених специфікацій та включаючи день поставки товару.

Відповідно до пункту 7.1.1 договору за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від вартості неоплаченого або несвоєчасно оплаченого товару, за кожний ден прострочення, а також 36 відсотків річних від простроченої суми в порядку ст. 625 ЦК України.

З позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що позивачем у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором нарахована пеня в загальному розмірі 97196,82 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З огляду на норми чинного законодавства колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про стягнення пені за договором в розмірі 97196,82 грн.

Разом з тим, згідно п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому наведена норма є процесуальною і може бути застосована лише разом з відповідною нормою закону матеріального.

Зменшення розміру пені може мати місце лише у виняткових випадках, за існування певних обставин, що відповідно до ст. 33, 34, 43 ГПК України, повинні бути обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами.

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

На думку колегії суддів, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідач у відзиві на позов просив суд першої інстанції зменшити розмір пені, нараховану у зв'язку з неналежним виконанням умов договору, посилаючись на наступні обставини.

Відповідач частково сплатив заборгованість перед позивачем, при цьому в провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа про банкрутство Державного підприємства "Конярство України", а згідно звіту про фінансовий результат за 2016 рік філії "Запорізький кінний завод № 86", в особі якої було укладено договір поставки товару № 28/12 від 28.12.2015, збиток відповідача становить 4809000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2015 порушено провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Конярство України", у зв'язку з наявністю безспірної кредиторської заборгованості в розмірі 8465572,74 грн.

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 30.05.2016 затверджено реєстр вимог кредиторів Державного підприємства "Конярство України" на загальну суму 145323371,05 грн.

Тобто, вказані обставини справи свідчать про тяжкий майновий стан відповідача, а примусове стягнення неустойки, яка нарахована у зв'язку з невиконанням поточних зобов'язань (які виникли після порушення справи про банкрутство) лише ускладнить можливість відновлення платоспроможності Державного підприємства "Конярство України", та може порушити майнові інтереси як боржника так і кредиторів, що заявили свої вимоги в межах справи про банкрутство.

Керуючись нормою процесуального закону та на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України колегія суддів вважає, що у стягненні пені, яка нарахована у зв'язку з неналежним виконанням основного зобов'язання, належить відмовити враховуючи часткове виконання відповідачем зобов'язання з оплати поставленого товару, а розмір неустойки, який заявлений до стягнення, є неспіврозмірним із сумою основного боргу, та беручи до уваги обставини порушення щодо відповідача справи про банкрутство та значний розмір заявлених до нього вимог кредиторів.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, що призвело до прийняття помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

З огляду на вказану норму процесуального законодавства, оскаржуване судове рішення в частині розподілу судових витрат належить залишити без змін, а витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги - покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Конярство України" задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2017 у справі № 910/21682/15 скасувати в частині стягнення пені в розмірі 97186,82 грн.

3. Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 97196,82 грн.

4. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2017 у справі № 910/21682/15 залишити без змін.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді М.А. Руденко

А.Г. Майданевич