донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

27.04.2017 справа №913/33/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів при секретарі судового засідання:Сгара Е.В Мартюхіної Н.О., Будко Н.В. Тимошенко А.А.

за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача:не прибув не прибув
розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Айленд", м. Сєвєродонецьк Луганської області
на рішення господарського суду Луганської області
від07.02.2017
у справі№ 913/33/17 (суддя Косенко Т.В.)
за позовомПриватного підприємства "Айленд", м. Сєвєродонецьк Луганської області
до Сєвєродонецької міської ради, м. Сєвєродонецьк Луганської області
про за участювизнання недійсним договору оренди землі №48 від 21.04.2010р. Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області, м. Сєвєродонецьк Луганської області
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Луганської області від 07.02.2017р. по справі №913/33/17 було відмовлено в задоволенні позову Приватного підприємства "Айленд" до Сєвєродонецької міської ради.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Приватне підприємство "Айленд", м. Сєвєродонецьк Луганської області звернулась до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Луганської області від 07.02.2017р. по справі №913/33/17 та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скаржник вважає, що рішення місцевого господарського суду є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що Сєвєродонецька міська рада не мала права передавати позивачу в оренду спірну земельну ділянку, враховуючи той факт, що зазначена спірна земельна ділянка не була зареєстрована за відповідачем в порядку, передбаченому ст. 182 Цивільного кодексу України.

Позивач у судове засідання 27.03.2017р. не прибув, причини неявки не повідомив.

Відповідач у судове засідання 27.03.2017р. не прибув, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи без участі його представника, яке було розглянуто та задоволено судом.

Перевіривши матеріали справи та правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального права України, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Із матеріалів справи вбачається, що 21.04.2010р. між Сєвєродонецькою міською радою (далі-орендодавець) та Приватним підприємством "Айленд" (далі - орендар) було укладено договір оренди землі №48 (далі - договір), за умовами якого орендодавець на підставі рішення сесії Сєвєродонецької міської ради за №3967 від 25.03.2010, надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку - землі комерційного використання (під будівництво торговельно-розважального центру), яка знаходиться за адресою: м.Сєвєродонецьк, ш.Будівельників, район б.23-а, мікрорайон 79 (п.1 договору).

Відповідно до п.2 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 1,1088 га, в т.ч.: капітальна одноповерхова будівля - 0,5054, тимчасова будівля - 0,0054 га, під спорудами - 0,0205, під проїздами, проходами та площадками - 0,5775 га.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий №:06:020:0037 становить: на період будівництва - 657961 грн 92 коп. після завершення будівництва - 3289920 грн. 48 коп. (п.5 договору).

Згідно з п.8 договору його укладено на 3 роки строком по 27.02.2013 включно. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Орендна плата відповідно до п.9 договору вноситься орендарем самостійно у грошовій формі та розмірі: 19738 грн 86 коп. на рік, на період будівництва, що складає 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та 328992 грн 05 коп. на рік, після завершення будівництва, що складає 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Згідно з п.14 договору земельна ділянка передається в оренду: під будівництво торговельно-розважального центру.

Відповідно до п.20 договору після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку згідно з актом приймання-передачі протягом 3-х днів у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов'язаних із зміною її стану та несвоєчасного звільнення земельної ділянки має право на відшкодування збитків у розмірі, визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнуто згоди про розмір відшкодування збитків, спір розв'язується у судовому порядку.

Дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом (п.35 договору).

Договір набирає чинності після підписання сторонами, нотаріального посвідчення (за бажанням однієї із сторін договору), та його державної реєстрації.

Вищевказаний договір 14.07.2010р. зареєстровано у Сєвєродонецькому міському реєстраційному окрузі Луганської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", за №48.

Приватне підприємство "Айленд", м. Сєвєродонецьк Луганської області звернулось до господарського суду Луганської області із позовом до Сєвєродонецької міської ради, м.Сєвєродонецьк в якій просило визнати недійсним договір оренди землі №48 від 21.04.2010р.

В процесі розгляду справи, позивач надав заяву про зміну предмету позову, якою просив визнати недійсним п.5 договору оренди землі без номеру від 14.08.2017, який зареєстрований у Державному реєстрі земель від 21.08.2007, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис №08 в частині слів і цифр "Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить: на період експлуатації - 3136105 грн. 60 коп."

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви про зміну предмету позову, враховуючи той факт, що позивачем фактично було заявлено нову вимогу, яка ґрунтується на іншому договорі оренди від 14.08.2007р., який не є підставою позову в даній справі.

При розгляді вищезазначених вимог колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін..

Відповідно до ст.18 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно з ст.20 Закону України "Про оренду землі" укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Вирішуючи спір про визнання договорів недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договорів недійсними: відповідність договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, дієздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на той факт, що заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

За приписами статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги до чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Як вже зазначалось вище, позивач, звертаючись до суду першої інстанції просив визнати недійним договір оренди землі №48 від 21.04.2010р., укладений між Приватним підприємством "Айленд" та Сєвєродонецькою міською радою.

В обґрунтування позовних вимог, Приватне підприємство "Айленд" зазначило, що відповідно до ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У зв'язку із тим, що за відповідачем спірна земельна ділянка, яка була передана в оренду не була зареєстрована, то відповідач не є власником вказаної земельної ділянки та не мав права передавати позивачу її в оренду.

Проте, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись із таким висновком враховуючи наступне.

Відповідно до ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з ст.80 Земельного кодексу України суб'єктами права комунальної власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Статтею 327 Цивільного кодексу України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Таким чином, право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У ч.5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування" зазначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад (пп.1 п."а" ч.1 ст.29 Закону України "Про місцеве самоврядування").

Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України (в редакції на момент укладення спірного договору) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Частиною 5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Із аналізу законодавства вбачається, що органи місцевого самоврядування розпоряджаються майном, яке перебуває в комунальній власності в силу Закону, при цьому жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов'язку органів місцевого самоврядування здійснювати державну реєстрацію права власності на об'єкти комунальної власності у випадку коли Законом вже встановлено приналежність вказаного майна до комунальної власності.

За таких обставин, Сєвєродонецька міська рада, уклавши із Приватним підприємством "Айленд" договір оренди землі №48 від 21.04.2010р. виконувала функції власника земель комунальної власності, враховуючи розташування спірної земельної ділянки в м. Сєвєродонецьку, тобто в межах населеного пункту, що цілком узгоджується із нормами законодавства України чинного як на момент укладення спірного договору оренди землі, так і на теперішній час.

Крім того судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що Цивільний кодекс України (на ст. 182 якого посилається позивач, як нормативну підставу для задоволення позову) набув чинності з 01.01.2004 року, в той же час Сєвєродонецька міська рада почала виконувати функції власника земельних ділянок комунальної власності, що знаходяться в м. Сєвєродонецьку до набрання чинності вищевказаним нормативно-правовим актом.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що сторонами під час укладення договору оренди землі №48 від 21.04.2010р. було узгоджено всі істотні умови, передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі», а зазначений договір було зареєстровано у встановленому законом порядку Сєвєродонецьким міським реєстраційним округом Луганської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" 14.07.2010р. за №48.

Жодних інших підстав для визнання недійсним договору оренди землі №48 від 21.04.2010р. позивачем зазначено не було, у зв'язку із чим колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, як зазначається в частині 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оспорюваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Луганської області від 07.02.2017р. по справі №913/33/17 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Айленд" м. Сєвєродонецьк на рішення господарського суду Луганської області від 07.02.2017р. по справі №913/33/17 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 07.02.2017р. по справі №913/33/17 - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Е.В. Сгара

Судді: Н.О. Мартюхіна

Н.В. Будко