РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2017Справа №910/96/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрвторутилізація"

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

про стягнення 35914,26 грн.

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Дяченко Т.В. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.06.2014 між сторонами укладено Договір поставки № 606-14, на виконання умов якого за період з 06.06.2014 до 25.11.2014 позивач сплатив грошові кошти в розмірі 423 842,48 грн., а відповідач здійснив поставку товару на суму 389 735,20 грн., у зв'язку з чим наявна різниця між поставленим та передплаченим товаром у розмірі 34 107,28 грн. Вважаючи, що Договір є розірваним внаслідок направленого відповідачу повідомлення про розірвання на підставі п. 9.2. Договору, позивач просив стягнути вказану суму коштів з відповідача, а також 1586,12 грн. інфляційних втрат та 220,86 грн. 3 % річних.

На підставі викладеного позивач просив задовольнити позов.

У судове засідання представник позивача не з'явився, хоча про час і місце його проведення повідомлений у встановленому законом порядку.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, зокрема, посилаючись на те, що Договір є чинним та відповідач, маючи передплату на суму 34 107,28 грн. може здійснити поставку товару протягом всього строку дії даного правочину. Крім того, відповідач заперечує проти визнання позивачем вказаного Договору розірваним на підставі п. 9.2. Договору, оскільки такий пункт не передбачає його одностороннього розірвання.

На підставі викладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, пославшись на викладені у відзиві обставини.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

06.06.2014 між сторонами укладено Договір поставки № 606-14, за умовами якого відповідач зобов'язався поставити і передати у власність позивача, а позивач - прийняти та оплатити продукцію, що отримана в результаті виробничої діяльності - вторинну сировину, асортимент і технічні умови яких зазначені в специфікації, що є невід'ємною частиною цього Договору (п. 1.1. даного правочину).

Відповідно до п. 1.2. Договору відповідач зобов'язався поставляти товар по мірі накопичення в кількості, асортименті, за ціною та у строки, вказані в рахунках-фактурах та видаткових накладних, які є невід'ємною частиною даної угоди. Ціна на товар по кожній окремій поставці встановлюється відповідачем та може бути змінена за згодою сторін.

Згідно з п. 1.4. вказаного правочину датою поставки товару вважається дата, що зазначена у видатковій накладній.

Розрахунки за товар здійснюються позивачем шляхом попередньої 50 % оплати. Остаточний розрахунок за кожну поставлену партію товару здійснюється протягом 5 банківських днів із моменту поставки товару (п. 2.2. Договору).

Пунктами 3.1., 3.2. даної угоди передбачено здійснення поставки відповідачем товару протягом строку дії Договору по мірі накопичення та з оформленням окремих видаткових накладних.

Відповідно до п. 7.1. Договору він вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2014.

У випадку, якщо за 15 днів до закінчення строку дії Договору жодна із сторін не виявить бажання його розірвати, то дія Договору вважається пролонгованою на наступний календарний рік на тих же умовах (п. 7.2. вказаної угоди).

Пунктом 9.1. Договору передбачено, що внесення змін чи доповнень до даного Договору здійснюється за взаємною згодою сторін та оформлюється додатками, що підписуються сторонами і є невід'ємними частинами даного правочину. Одностороння відмова від виконання умов даного Договору та одностороннє розірвання не допускаються.

Згідно з п. 9.2. Договору сторони можуть його розірвати за умови відсутності зобов'язань по даному Договору, повідомивши про це іншу сторону за один місяць до дати передбаченого розірвання. Повідомлення про розірвання має бути надіслане рекомендованим листом із повідомленням про отримання або через представника іншої сторони.

Як зазначає позивач, за період з 06.06.2014 до 25.11.2014 на користь відповідача було сплачено 423 842,48 грн., у тому числі 07.11.2014 сплачено 30 000,00 грн. та 14.11.2014 - 10 000,00 грн., а відповідачем поставлено товару на суму 389 735,20 грн. Таким чином, різниця між поставленим та передплаченим товаром становить 34 107,28 грн.

Наведені обставини встановлені в рішенні господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі № 910/6236/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015, та яким відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Укрвторутилізація» до ДП з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення безпідставно одержаних коштів.

Вказане рішення суду обґрунтовано тим, оскільки Договір не є припиненим, володіння відповідачем цією сумою є правомірним.

Згідно з частиною 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Отже судове рішення, прийняте в справі № 910/6236/16, має преюдиціальне значення для вирішення даного спору, а встановлені ним факти, зокрема щодо розміру передплати, не потребують повторного доведення.

Крім того, із матеріалів справи також вбачається, що сторонами складено акт звіряння взаєморозрахунків на підставі документів, зафіксованих у бухгалтерських регістрах та балансі за 01.01.2014-01.11.2014, який підписаний повноважними представниками та скріплений печатками обох сторін, відповідно до якого кінцеве сальдо на користь відповідача становить 30 553,20 грн.

Також, у матеріалах справи наявний акт звіряння за 2014 рік, відповідно до якого на користь відповідача визначено суму в розмірі 34 107,28 грн.

29.09.2016 позивач направив на адресу відповідача повідомлення від 27.09.2016 № 573, в якому повідомив про розірвання Договору на підставі п. 9.2. цієї угоди, оскільки у позивача відсутні перед відповідачем зобов'язання за Договором. У зв'язку з цим, позивач просив повернути грошові кошти в розмірі 34 107,28 грн. шляхом перерахування на його рахунок.

У відповідь відповідач направив лист від 25.04.2017 № 87, в якому зазначив, що оскільки між сторонами існують зобов'язання, передбачені Договором, його розірвання на підставі п. 9.2. Договору не є можливим. Таким чином, договір є дійсним і підстави для повернення коштів відсутні.

За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст.11, 509 ЦК України зобов'язання виникають, зокрема, з договору чи іншого правочину.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Частини 1, 3 ст. 651 ЦК України встановлюють, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Із умов укладеного між сторонами Договору вбачається, що сторони передбачили можливість його розірвання за умови відсутності зобов'язань по даному Договору, повідомивши про це іншу сторону за один місяць до дати передбаченого розірвання.

Водночас, як встановлено в рішенні господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі № 910/6236/16, вбачається із матеріалів даної справи та не заперечується сторонами, передоплата за товар за цим Договором становить 34 107,28 грн., що обліковується за відповідачем.

Згідно з приписами ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

За частиною 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Виходячи із умов укладеного між сторонами Договору, в останньому не передбачено певного графіку здійснення поставок відповідачем товару, настанням строку поставки за яким могло бути свідченням порушення відповідачем зобов'язання та підставою для стягнення попередньої оплати. Такий термін поставки визначений сторонами наступним чином: протягом строку дії Договору по мірі накопичення товару відповідач здійснює його поставку, за умови сплати позивачем 50 % попередньої оплати.

Згідно зі ч. 1 ст. 538 ЦК України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання.

Тобто, оскільки на сплачені позивачем грошові кошти в розмірі 34 107,28 грн., які обліковуються як попередня оплата за Договором, відповідач свого зустрічного обов'язку по поставці товару ще не здійснив, то правовідносини сторін за цим Договором не є припиненими.

У зв'язку з наведеним, відсутні підстави вважати такий Договір і розірваним внаслідок направлення позивачем відповідного повідомлення відповідачу на підставі п. 9.2. Договору.

Доводи позивача щодо передбаченої вказаним пунктом права розірвати даний правочин стороною, яка не має зобов'язань за Договором, не є обґрунтованими, так як п. 9.2. Договору таке право прямо не передбачено, а з урахуванням п. 9.1. Договору щодо недопустимості односторонньої відмови від його виконання та розірвання, у сторін не повинно залишитись невиконаних зобов'язань за Договором у випадку його розірвання в договірному порядку.

Таким чином, ураховуючи не досягнення згоди сторін щодо розірвання Договору через висловлену відповідачем відмову від його розірвання, а також те, що станом на час розгляду справи строк дії Договору не закінчився та є пролонгованим на підставі п. 7.2. даної угоди, то підстави вважати його припиненим чи розірваним відсутні.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази розірвання вказаного Договору й у судовому порядку.

Ураховуючи викладене, оскільки підставою для стягнення грошової суми в розмірі 34 107,28 грн. позивач покладає факт розірвання Договору, на виконання якого ці кошти були сплачені, проте, як встановлено судом, вказаний Договір не є припиненим чи розірваним, а зобов'язання за ним повністю не виконані, то правові підстави для стягнення з відповідача зазначеної суми відсутні.

Відтак, у зв'язку з відмовою у задоволенні основної вимоги, у задоволенні додаткових вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 1586,12 грн. та 220,86 грн. 3 % річних суд також дійшов висновку відмовити.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 03.05.2017

Суддя Я.В. Маринченко