РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2017Справа №910/2786/17

За позовом Керівника Київської місцевої прокуратури №9 в інтересах держави в особі Київської міської ради

до 1) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1;

2) Дитячої клінічної лікарні №3 Солом'янського району м. Києва

про визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники:

від позивача - Самелюк К.О. (представник за довіреністю);

від відповідача1 - Старшинський В.А. (адвокат, представляє за договором);

від відповідача2 - Бірюлін Л.Ю. (представник за довіреністю);

від прокуратури - Угринович О.М. (посвідчення №040594).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про:

- визнання недійсним договору № 7 від 01.01.2015, укладеного між Дитячою клінічною лікарнею №3 Солом'янського району м. Києва та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 щодо надання права на експлуатацію 75 фіксованих паркувальних місць за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 2300 кв.м.;

- зобов'язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 повернути Дитячій клінічній лікарні №3 Солом'янського району м. Києва земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 2300 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, привівши земельну ділянку у належний стан.

Вимоги позову мотивовані тим, що земельна ділянка площею 2300 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та розташована у межах земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, була протиправно - за відсутності у Дитячої клінічної лікарні №3 Солом'янського району м. Києва відповідних повноважень на вчинення такої дії, передана у користування ФОП ОСОБА_1 на підставі оскаржуваного договору.

Позивач позов Керівника Київської місцевої прокуратури №9 підтримав повністю.

Відповідач-1 проти позову заперечує з підстав, наведених у наданих суду відзивах та поясненнях, та зокрема вказуючи, що Відповідач-2, як комунальний заклад охорони здоров'я відповідно до постанови КМУ має права надавати таку платну послугу як надання в користування автомобільних стоянок, паркування автомобілів та інших транспортних засобів, та укладення оспорюваного договору відбулося саме для надання такої платної послуги та що відсутні порушення земельного законодавства при укладенні оспорюваного договору. Також Відповідач-1 вважає безпідставними посилання прокуратури на застосування до спірних правовідносин правил паркування транспортних засобів у м. Києві та що діюче законодавство не містить норм, яким би суперечив оспорюваний договір. Окрім того, Відповідач-1 посилається на відсутність у прокуратури права на звернення до суду з даним позовом.

Відповідач-2 надав суду пояснення по суті спору, у яких підтримав заперечення Відповідача-1, і також вказав, що оскільки йому передано у користування земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, то отже передано у володіння розташоване на ній асфальтобетонне покриття (75 фіксованих паркувальних місць), право на експлуатацію якого Відповідач-2 за договором № 7 від 01.01.2015 передав у користування Відповідачу-1.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури та сторін, які приймали участь у засіданнях, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Дитяча клінічна лікарня №3 Солом'янського району м. Києва, Відповідач-2 за позовом, є користувачем земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, площею 1.6923 га. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для експлуатації та обслуговування будівлі дитячої лікарні, на підставі державного акта про право постійного користування земельною ділянкою серія НОМЕР_2.

01.01.2015 Відповідачем-2 було укладено з Відповідачем-1 договір №7 від 01.01.2015 про надання права на експлуатацію 75 (сімдесят п'яти) фіксованих паркувальних місць за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 2300 кв.м. (у редакції додаткової угоди № 2 до договору), яка (земельна ділянка з паркувальними місцями) розташована у межах земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, наданої Відповідачу за актом.

За наслідками обстеження (акт № 17-0335-09 від 13.03.2017) головним спеціалістом управління землеустрою та моніторингу земель Департаменту земельних ресурсів КМДА Сідненком Л.О. земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 було встановлено, що на частині указаної земельної ділянки на площі приблизно 0,3 га розміщено автостоянку. Вказана ділянка має тверде покриття, частково огороджена, охороняється. На земельній ділянці розміщена споруда для охорони. Суб'єкт господарювання - Відповідач-1.

Щодо посилань Відповідача-1, що даний акт не є безумовним доказом порушення з його боку земельного законодавча, то суд зазначає, що даний акт є належним доказом по справі щодо питання суб'єкта та обставин використання земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, а питання наявності чи відсутності порушень у її використанні встановлюється судом у межах даного спору за сукупною оцінкою наведеного акта та інших наявних у справі доказів.

Обставина не отримання Відповідачем-1, за його твердженням, вказівок від органів про необхідність усунення порушень земельного законодавства не доводить узагалі відсутність таких порушень, оскільки чинне законодавство такого (що отримання вказівки є безумовним неспростовуваним доказом порушення) не передбачає.

Щодо посилань Відповідача-1, що Відповідач-2 уклав Договір правомірно, оскільки згідно з постановою КМУ від 17 вересня 1996 р. N 1138 «Про затвердження переліку платних послуг, які надаються в державних закладах охорони здоров'я та вищих медичних закладах освіти» (у редакції на час укладення оспорюваного Договору) Відповідач-2 мав право надавати таку платну послугу як надання в користування автомобільних стоянок, паркування автомобілів та інших транспортних засобів, суд зазначає наступне.

Постановою КМУ від 17 вересня 1996 р. N 1138 затверджено перелік платних послуг, які можуть надаватися в державних та комунальних закладах охорони здоров'я (до яких відноситься Відповідач-2), вищих медичних навчальних закладах та науково-дослідних установах.

Тобто, постановою КМУ затверджено перелік платних послуг, які можуть надаватися у вказаних державних закладах, і мається на увазі, що надаватися ці послуги можуть лише безпосередньо державними закладами - тобто за рахунок їх майна та/або на їх території, наданих закладам державою та/або територіальною громадою у встановленому законом порядку, оскільки з аналізу тексту вказаної постанови КМУ не вбачається надання КМУ відповідному закладу дозволу (права) передавати третім особам надане цієї постановою закладу право, за рахунок використання майна закладу та/або території закладу, наданих йому державою та/або територіальною громадою, надавати послуги з встановленого КМУ переліку.

Відтак, право надавати такі послуги на підставі вказаної постанови КМУ належить лише відповідному закладу та не може бути відчужене, тому посилання Відповідача-1, що він отримав право надавати послуги паркування на території Відповідача-2, оскільки Договір було укладено на підставі наданих Відповідачу-1 прав за постановою КМУ, судом відхиляється.

Та обставина, що 75 місць для паркування, які передані у користування Відповідачу-1 за Договором, розташовані на земельної ділянці кадастровий номер НОМЕР_1, та вони займають частину цієї земельної ділянки, оскільки цим асфальтованим (асфальтобетонним, твердим) покриттям, на якому розташовані 75 місць для паркування, фактично вкрита, зокрема, займана 75ю паркомісцями частина земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, не заперечується усіма сторонами спору та матеріали справи доказів протилежного не містять.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За приписами ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 15 вказаного Закону, істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Дослідивши умови Договору та додатків до нього судом встановлено, що сторони уклали Договір для приховання іншого правочину - договору оренди землі, оскільки фактично при передачі на строк з 01.01.2015 до 31.12.2017 на підставі Договору «права на експлуатацію 75 (сімдесят п'яти) фіксованих паркувальних місць, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 2300 кв.м., (у редакції додаткової угоди № 2 до договору)», яка (земельна ділянка з паркувальними місцями) розташована у межах земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, наданої Відповідачу-2 за державним актом, Відповідач-2 фактично передав Відповідачу-1 право користування (експлуатаці) земельною ділянкою під цими 75ю паркомісцями, оскільки земельна ділянка під 75ю паркомісцями вкрита асфальтобетонним покриттям, яке поділено на ці паркомісця.

При цьому, судом також враховано ту обставину, що договірна ціна згідно додатків та розрахунку до Договору, тобто щомісячна сума сплати за Договором (п. 3.1), названа сторонами у додатках спочатку як «плата», а потім як «орендна плата» та «орендна плата землі», та включає в себе компенсацію Відповідачем-1 Відповідачу-2 податку на землю, який розраховано окремими документом - розрахунком до Договору, виходячи з площі земельної ділянки, на якій розташовані паркувальні місця.

З вищеописаних та інших умов Договору судом встановлено, що Договір містить всі істотні умови договору оренди землі, передбачені вказаною нормою закону (місце розташування та розмір земельної ділянки; строк дії договору; орендна плата, спосіб та умов розрахунків, строки, порядок сплати; відповідальності за її несплату).

Отже, судом встановлено, що Договір було вчинено для приховання іншого правочину - договору оренди землі, який сторони насправді вчинили; була воля сторін на фактичне встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені Договором (була воля на передачу-прийняття у користування земельної ділянки, як частини земної поверхні, вкритої асфальтом та на якій розташовані паркомісця); між сторонами настали інші права та обов'язки, ніж передбачені Договором (Відповідач-1 став фактичним користувачем частини переданої Відповідачу-2 земельної ділянки).

Крім того, земельна ділянка під 75ю паркомісцями і була фактично передана Відповідачем-2 Відповідачу-1, що підтверджується актом про передачу паркомісць за Договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Так, земельна ділянка, на якій розташовано 75 фіксованих паркувальних місць за адресою: АДРЕСА_1, розташована на земельній ділянці площею 2300 кв.м. (у редакції додаткової угоди № 2 до договору), яка (земельна ділянка з паркувальними місцями) розташована у межах земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, що належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам, зокрема, міст належить право комунальної власності на землю. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (ст. 16 указаного Закону).

Відповідно до ст. 125, 126 ЗК України, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав, та право користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, шляхом укладення Договору, частину земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 площею 2300 кв.м. (у редакції додаткової угоди № 2 до Договору) без згоди Київської міської ради (у матеріалах справи відсутні докази протилежного), яка від імені та в інтересах територіальної громади міста Києва здійснює права суб'єкта комунальної власності, було вилучено від особи, якій ця земельна ділянка була надана Київської міської ради, та передано іншій особі - Відповідачу-1, згода на передачу земельної ділянки якій Київською міською радою не надавалася, та без державної реєстрації такого права оренди.

Посилання Відповідача-1, що внаслідок укладення Договору вищеописана спірна частина земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, площею 2300 кв.м., не вибула з користування Відповідача-2 судом відхиляються, оскільки за умовами Договору експлуатацію спірної частини земельної ділянки здійснює саме Відповідач-1, відтак Відповідача-2 фактично усунено від користування цією частиною земельної ділянки (за умовами Договору він лише контролює, проводить моніторинг та має право змінити договірну кількість паркувальних місць). Наведене підтверджено і обстеженням (акт № 17-0335-09 від 13.03.2017) головним спеціалістом управління землеустрою та моніторингу земель Департаменту земельних ресурсів КМДА Сідненком Л.О. земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, яким встановлено, що спірна земельна ділянка частково огороджена та охороняється, на земельній ділянці розміщена споруда для охорони, суб'єкт господарювання - Відповідач-1.

Отже, укладенням оспорюваного Договору було порушено право територіальної громади м. Києва, від імені та в інтересах якої діє Київська міська рада, розпоряджатися землею комунальної власності м. Києва, та цей правочин суперечить закону, оскільки є удаваним, що обгрунтвоано вище судом, і при цьому, вимоги закону щодо того правочину, який сторони дійсно вчинили - договору оренди землі, сторонами дотримано не було, оскільки земельна ділянка була передано в користування Відповідачу-1 без згоди Київської міської ради.

З огляду на наведене, наявні підстави для визнання Договору недійсним на підставі ч. 1, 2 та 4 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України тому вимоги позову у цій частині судом задовольняються.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи наведене, судом також задовольняються вимоги позову про застосування реституції за Договором з метою поновлення права територіальної громади м. Києва на земельну ділянку шляхом повернення її особі, якій цю земельну ділянку було передано за рішенням КМР, а саме шляхом зобов'язання Відповідача-1 повернути Дитячій клінічній лікарні №3 Солом'янського району м. Києва (Відповідачу-2) земельну ділянку площею 2300 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та перебуває у межах земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, привівши земельну ділянку у належний стан.

При цьому, суд зазначає, що у межах даного позову не заявлялися вимоги, а тому не є предметом дослідження та доказування, питання застосування реституції у частині, що, одержане за Договором полягало у користуванні майном, відтак у цій частині оцінка судом правовідносинам сторін (щодо обов'язку виконання реституції у цій частині) не надається. Одночасно суд зазначає, що особа, яка вважає, що її права порушені не здійсненням такої реституції у добровільному порядку іншою стороною, не позбавлена права на судовий захист шляхом подання окремого позову.

Також, щодо питання діяльності з надання послуг паркування - з розміщення транспортних засобів на майданчиках для паркування та утримання суб'єктами такого господарювання майданчиків для паркування, то відповідно до рішення КМР № 930/1591 від 26.06.2007 єдиним оператором з паркування транспортних засобів, стягнення паркувального збору та виготовлення єдиних абонементних талонів з паркування автомобільного транспорту є комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтранспарксервіс», проте оскільки з листа останнього (№ 264-2432 від 09.08.2016) до переліку паркувальних майданчиків, які закріплені за КП «Київтранспарксервіс», паркувальний майданчик по АДРЕСА_1 не включено, то підстави для подачі даного позову прокуратурою в інтересах КП «Київтранспарксервіс» відсутні, відтак позов обгрунтовано заявлено в інтересах КМР

Щодо порушення інтересів держави в межах даного спору, що стали підставою для подання даного позову Керівником Київської місцевої прокуратури №9, то відхиляючи доводи Відповідача-1 та погоджуючись з доводами прокуратури, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно зі ст. 24 цього Закону, право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам

Відповідно до ст.ст. 2, 29 ГПК України, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У п. 3 рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 N 3-рп/99 викладено правову позицію, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Враховуючи наведене та дослідивши доводи позову, суд дійшов висновку, що поданий позов заявлено в інтересах держави - охорону землі як національного багатства, оскільки орган місцевого самоврядування, який законом уповноважено на захист і розпорядження землями комунальної власності територіальної громади міста Києва - Київська міська рада, не вчинила належних дій щодо захисту інтересів держави у земельній сфері - не вчинила дій по звільненню спірної земельної ділянки від незаконного користувача (Відповідач-1) та повернення її законному користувачу (Відповідач-2). Отже, з огляду на наведене, а також враховуючи системний аналіз приписів Закону України «Про прокуратуру», норм ГПК України та рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 N 3-рп/99, суд дійшов висновку про наявність у Керівника Київської місцевої прокуратури №9 права на звернення до господарського суду з даним позовом.

Інші доводи сторін та прокуратури, наведені у наданих суду позові, відзиві та поясненнях, судом розглянуті, але до уваги при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору (задоволення позову прокуратури) не впливають.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на Відповідачів у рівних розмірах. Керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір № 7 від 01.01.15, укладений між Дитячою клінічною лікарнею №3 Солом'янського району м. Києва та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 щодо надання права на експлуатацію 75 фіксованих паркувальних місць за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 2300 кв. м.

Зобов'язати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 повернути Дитячій клінічній лікарні №3 Солом'янського району м. Києва земельну ділянку, площею 2300 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1), привівши земельну ділянку у належний стан.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь Прокуратури міста Києва 1600 грн. судового збору.

Стягнути Дитячої клінічної лікарні №3 Солом'янського району м. Києва на користь Прокуратури міста Києва 1600 грн. судового збору.

Видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.04.2017

Суддя Сташків Р.Б.