РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року Справа № 924/56/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Мельник О.В. , суддя Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № 952, від 12.12.2016р.

ОСОБА_2, довіреність № 953, від 12.12.2016р.

відповідача: представник не з'явився

третьої особи: ОСОБА_3, довіреність № 12-05/14-148, від 11.01.2017р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 соціального захисту населення Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області на рішення господарського суду Хмельницької області від 13.02.17р. у справі № 924/56/17 (суддя Заверуха С.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Хмельницької філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до відповідача ОСОБА_4 соціального захисту населення Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області, смт. Теофіполь

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_5 управління Казначейської служби у Хмельницькій області

про стягнення боргу у розмірі 8 474,39 грн., з них 7 661,63 грн. - основний борг, 153,86 грн. - 3% річних, 658,90 грн. - інфляційні втарти.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Укртелеком в особі Хмельницької філії ПАТ Укртелеком (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Хмельницької області з позовною заявою (а.с.2-4) до ОСОБА_4 соціального захисту населення Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області (надалі відповідач), в якому просить стягнути з відповідача 8 474,39 грн., з них 7661,63 грн. - основного боргу, 153,86 грн. - 3% річних, 658,90 грн. - інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 13.02.2017 року (а.с. 171-174), з у рахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позов задоволено, стягнуто на користь позивача борг в розмірі 7661,63 грн.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів. Також судом взято до уваги, що Законом України "Про державний бюджет України на 2015 рік" (а борг виник саме за 2015 рік) передбачено обсяг і субвенції на надання пільг з послуг зв'язку.

Крім того, суд першої інстанції при прийнятті рішення послався на п.5 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/374/2013 від 18.02.2013, згідно якого відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с.193-197) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Хмельницької області від 13.02.2017 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що вищевказане судове рішення є таким, що винесене на підставі не повністю досліджених доказів, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зокрема зазначає, що у Законі України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» відсутня субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв'язку. Крім того, відповідно до ч.12 ст.23 Бюджетного кодексу України, усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, тобто після 31 грудня. Разом з тим, дані положення законодавства судом першої інстанції не взято до уваги.

Крім того, апелянт вказує, що розділом 6 договору встановлений термін дії договору з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року. Відтак, договором не передбачено терміну дії договору в частині проведення розрахунків до їх повного виконання, що судом не було взято до уваги.

Також апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з нього судового збору в сумі 1600 грн., мотивує це тим, що відповідно до п.19 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчі органи міських рад, на які покладено завдання щодо вирішення питання соціального захисту населення звільняються від сплати судового збору.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 924/56/17 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Мельник О.В., суддя Петухов М.Г. (а.с.189).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 12 квітня 2017 р. на 10.00 год. (а.с.190).

20.03.2017 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує вимоги апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Хмельницької області від 13.02.2017 року без змін.

При цьому позивач зазначає, що саме відповідачем має бути компенсована вартість телекомунікаційних послуг, наданих позивачем на пільгових умовах, так як у відповідності до листа Міністерства фінансів України від 30.06.2011 за № 31-07310-10-24/16584 «Щодо порядку обліку бюджетних зобов'язань» згідно із ст. 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Державного казначейства України. Разом з тим, деякі програми, які відносяться до програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів). У зв'язку з цим та згідно з ч.6 ст.48 Бюджетного кодексу України зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку, компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних зобов'язань.

20.03.17 р. на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції При цьому, представник позивача просить визначити господарський суд Хмельницької області відповідальним за проведення відеоконференції під час розгляду апеляційної скарги в судовому засіданні від 12.04.2017 об 10.00 год. (а.с.212).

20.03.2017 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від відповідача надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі представника управління соціального захисту Теофіпольської районної державної адміністрації (а.с.215).

У судове засідання, яке відбулось 12.04.2017, з'явився представники позивача, який проти апеляційної скарги заперечив у повному обсязі, з підстав, викладених у письмовому відзиві, та надав пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

Представник відповідача не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Разом з тим, направив до Рівненського апеляційного господарського суду заяву про розгляд апеляційної скарги без участі повноважного представника.

Колегією суддів з урахуванням норм ст.ст. 22, 74-1 ГПК України задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відео конференції.

Крім того, розглянувши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегією суддів зазначено наступне.

Відповідно до ч.1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що процесуальний закон не обмежує можливості допущення особи до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на підставі її заяви про вступ у справу в процесі повторного розгляду останньої в апеляційному порядку, а також залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі з ініціативи апеляційного господарського суду; відповідні дії можуть мати місце до прийняття апеляційною інстанцією судового рішення зі справи.

Відповідно до ст.43 Бюджетного кодексу України органи Казначейської служби, а саме ОСОБА_5 управління Казначейства, є юридичними особами, які здійснюють розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів.

Органи Державної казначейської служби здійснюють платежі на підставі платіжних доручень розпорядників та одержувачів бюджетних коштів за наявності в обліку відповідного бюджетного зобов'язання та фінансового зобов'язання у межах залишків коштів на рахунках розпорядників та одержувачів бюджетних коштів за відповідними кодами економічної класифікації видатків та класифікації кредитування бюджету.

Згідно з п.4 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256, перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян. Щомісячні суми субвенцій перераховуються на рахунки місцевих бюджетів, відкриті Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій у відповідних органах Державної казначейської служби, пропорційно обсягам субвенцій, передбаченим у державному бюджеті для бюджету Автономної Республіки Крим, обласних бюджетів, бюджетів м. Києва та Севастополя.

Враховуючи вищевикладене, колегією суддів залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 управління Казначейської служби у Хмельницькій області.

У зв'язку із залученням третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, застосовуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом та судом, з метою повного, всебічного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 розгляд апеляційної скарги відкладено на 10.05.2017 на 11.00 год., призначено розгляд скарги в режимі відео конференції з визначенням господарського суду Хмельницької області відповідальним за її проведення (а.с.221-223). Крім того, зобов'язано сторони направити на адресу третьої особи Головного управління державної казначейської служби України у Хмельницькій області копію позовної заяви та доданих до них документів та копію апеляційної скарги та доданих до них документів.

03.05.2017 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від позивача на виконання ухвали суду від 12.04.2017 надійшли підтвердження про направлення третій особі копії позовної заяви з додатками (а.с.228-231).

03.05.2017 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від відповідача на виконання ухвали суду від 12.04.2017 надійшли підтвердження про направлення третій особі копії апеляційної скарги з додатками (а.с.233-235).

В судове засіданні, яке відбулось 10.05.2017 в режимі відеоконференції, з'явились представники позивача та третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача.

Представники позивача заперечили вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просили апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення господарського суду Хмельницької області від 13.02.2017 року без змін.

Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача вказав, що між ОСОБА_5 управлінням Казначейської служби у Хмельницькій області та сторонами у справі відсутні правовідносини з предмету позову, який розглядається.

Представник відповідача (апелянт) не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представники позивача та третьої особи не заперечили щодо розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, міститься апеляційна скарга відповідача, в якій викладена його позиція, в правовому полі статей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 01.01.2015р. між публічним акціонерним товариством "Укртелеком" (Укртелеком) та ОСОБА_4 соціального захисту населення Теофіпольської РДА укладено договір про відшкодування пільг по абонентній платі за користування індивідуальними квартирними телефонами та встановленню квартирних телефонів пільговій категорії населення №1 (далі - договір), відповідно до якого предметом даного договору є відшкодування Розпорядником коштів витрат виконавцю надання пільг по встановленню квартирних телефонів та абонентній платі за користування квартирними телефонами громадянам, які мають право на пільги передбачені Законами України: ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993р., "Про жертви нацистських переслідувань" від 23.03.2000р., "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991р., "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 1991р., "Про міліцію" від 20.12.1990р., "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991р., "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей" від 19.05.2009р. (п. п.1.1, 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3, 1.1.4, 1.1.5, 1.1.6, 1.1.7, 1.1.8 Договору).

Відповідно до п.п. 2.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.1.4, 2.1.5 Договору Розпорядник коштів зобов'язується вести персоніфікований облік громадян, передбачених п.1.1 даного договору, за видами пільг. Повідомляти виконавця про виявлення фактів смерті, зміни місця проживання осіб, які користуються пільгами передбаченими п.1.1. даного договору. По мірі надходження субвенцій з державного бюджету місцевими бюджетам на зазначені цілі у відповідному бюджетному році здійснювати розрахунки з постачальником послуг на підставі отриманих від нього щомісячно звітів щодо послуг, наданих утримувачам, які мають право на відповідні пільги у відповідності до Постанови КМУ від 04.03.2002р. №256 "Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Перевірити наданий виконавцем список громадян яким встановлено квартирні телефони та обсяги нарахувань. Здійснювати розрахунки з Виконавцем у п'ятиденний термін від дня надходження субвенції на рахунок Розпорядника коштів.

Згідно п.п. 2.2., 2.2 даного договору Виконавець зобов'язується складати списки громадян (форма 2 - пільга), які відповідно до законодавства мають пільги передбачені п. 1.1. договору та надавати їх Розпоряднику коштів.

Крім того, виконавець зобов'язується розрахувати суму відшкодувань витрат, пов'язаних з наданням пільг передбачених чинним законодавством та разом з актом звірки (форма 3 - пільга), "Акт звірки розрахунків на надані послуги на які надаються пільги.

Пунктом 6.1 договору передбачено термін дії по 31 грудня 2015 року.

Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" в особі Хмельницької філії ПАТ "Укртелеком" протягом грудня 2015 року (в т.ч.) надавались телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам селища міського типу Теофіполь Хмельницької області, які підпадають під дію Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про охорону дитинства" та "Про прокуратуру" на підставі укладеного з ОСОБА_4 соціального захисту населення Теофіпольської РДА Хмельницької області договору №1 від 01.01.15р. на загальну суму 7661,63 грн.

В матеріали справи надано списки громадян, які відповідно до законодавства та укладеного договору мають пільги, а також яким в грудні 2015 року надавались послуги позивачем (за формою 2 пільга - компенсуючий орган 000017 відділ соціального забезпечення).

Згідно акту звіряння розрахунків за надані на пільговій основі послуги між Хмельницькою філією ПАТ "Укртелеком" та управлінням соціального захисту населення Теофіпольської районної державної адміністрації станом на 01.01.2016р., погоджена заборгованість у сумі 7661,63 грн. Даний акт підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками.

28.01.2016 року позивачем на адресу відповідача направлено претензію №05/05-323 від 28.01.2016 р., згідно якої заявник просив управління сплатити борг перед Хмельницькою філією станом на 01.01.2016 р. в сумі 7749 грн. (в т.ч. сума яка є предметом позову - 7661,63 грн.).

Отримання вказаного листа не заперечується самим відповідачем, про що свідчить зміст відзиву з посиланням на копію даного листа.

Таким чином, у зв'язку з несплатою наданих послуг зв'язку пільговим категоріям населення, позивач звернувся до суду з позовом про примусове стягнення боргу в сумі 7661,63 грн.

Розглядаючи позовні вимоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, а також можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, з актів органів державної влади, органів влади АР Крим або органів місцевого самоврядування (ч. 1, 3, 4 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що боржник, як юридична особа, відповідає за своїми зобовязаннями, які виникли безпосередньо із договору чи закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації" та п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012р., споживачами, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України; установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня предявлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

В Законі України від 22.10.1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", Законі України від 23.03.2000 року № 1584-ІІІ "Про жертви нацистських переслідувань", Законі України від 28.02.1991 року № 796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, я, постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Законі України від 24.03.2008 року № 203/98-ВР "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус", законі України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Законі України від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ "Про охорону дитинства" передбачено надання пільг при оплаті за послуги зв'язку (телекомунікаційні послуги).

Згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч. 1-4 ст. 48 Бюджетного кодексу України.

Відповідно до п.п. б п.4 ч.1 статті 89, ч.ч. 1,5 ст.102 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського і обласного значення при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на компенсаційні виплати за надання пільг з послуг зв'язку окремих категорій громадян. Видатки місцевих бюджетів проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, зокрема, здійснюються компенсаційні виплати за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян.

Механізм фінансування видатків, передбачених ст.102 Бюджетного кодексу України, місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту щодо, зокрема, надання компенсаційних виплат на пільгове користування телефонним звязком за рахунок субвенцій з державного бюджету, визначений Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. № 256 (далі Порядок).

У листі від 30.06.2011 р. № 31-07310-10-24/16584 Міністерство фінансів України роз'яснило, що ...деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів).

Таким чином, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обовязку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог Законів України.

Доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для здійснення відшкодування витрат на послуги зв'язку для пільгових категорій у зв'язку із змінами в законодавстві, а саме відсутністю у Законі України Про Державний бюджет України на 2016 рік видатків у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, не беруться колегією суддів до уваги, так як за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, згідно якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Зокрема, до 01 січня 2016 року фінансування витрат за надані телекомунікаційні послуги здійснювалось за рахунок коштів державного бюджету на відповідний рік у вигляді субвенції місцевим бюджетам та відповідно до механізму, передбаченого Постановою КМУ від 04.03.2002 № 256, у Законі України Про державний бюджет України на 2016 рік дані видатки відсутні. Разом з тим, послуги зв'язку надані у 2015 році а тому на правовідносини щодо відшкодування даних виплат, що виникли з 01 січня 2016 року, не розповсюджуються.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що у відповідача були усі наявні правові підстави для відшкодування вартості телекомунікаційних послуг наданих пільговій категорії населення за грудень 2015року.

Крім того, щодо доводів відповідача про неможливість здійснення вищевказаного відшкодування у зв'язку із відсутністю бюджетних асигнувань для таких виплат, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

За приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі Кечко проти України (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України Про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 зазначено, /що відсутність бюджет/них коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.

Колегією суддів не беруться до уваги доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо закінчення терміну дії договору та відсутності у договорі такої умови як дія до повного розрахунку, у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК, стаття 202 Господарського кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 грудня року у справі №905/2187/13.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення із відповідача судового збору в сумі 1600 грн., так як відповідно до ч.5 ст. 49 ГПК України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та положення законодавства, колегія судді приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог. При цьому колегія суддів зауважує, що скаржником у апеляційній скарзі не наведено, які саме норми процесуального права було допущено судом першої інстанції при розгляді справи.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 соціального захисту населення Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.02.17р. на рішення господарського суду Хмельницької області від 13.02.17 р. у справі № 924/56/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 13 лютого 2017 року у справі №924/56/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №924/56/17 повернути господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.