Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "04" травня 2017 р. Справа № 906/201/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Машевської О.П.

за участю секретаря судового засідання: Вікарчука В.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув,

від відповідача: ОСОБА_1 керівник підприємства згідно Витягу з ЄДР

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Державної екологічної інспекції у Житомирській області (м. Житомир)

до Комунального підприємства "Джерело" Ігнатпільської сільської ради (с. Ігнатпіль)

про стягнення 755924,90 грн.

Державна екологічна інспекція у Житомирській області звернулася до суду з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Джерело" Ігнатпільської сільської ради 755924,90грн завданої шкоди навколишньому природному середовищу, що підтверджується актом перевірки від 29.04.2013р. , внаслідок використання в період з 01.01.2012по 31.12.2012року підземної води за відсутністю дозволу на спеціальне водокористування в кількості 15755,0 куб.м.

В обґрунтування правових підстав позову зазначено ст.ст. 44,49 та 111 Водного кодексу України, ст.ст. 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища.

Ухвалою суду від 07.03.2017 порушено провадження у справі, вжито відповідні заходи щодо підготовки справи до розгляду.

До початку розгляду справи по суті позивач предмет та підстави позову не змінив , відповідач зустрічного позову не подав.

24.03.2017р. на адресу суду від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності.

28.03.2017р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням представника установи, якому доручено супроводжувати дану справу , у відпустці.

Ухвалою від 28.03.17р. розгляд справи відкладено на 04.05.17р.

04.05.17р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням представника установи, якому доручено супроводжувати дану справу , в додатковій оплачуваній відпустці.

Господарський суд, розглянувши подані клопотання прийшов до висновку відмовити у їх задоволенні, як необґрунтовані з огляду на ст. 28, п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", а також відсутності підстав для продовження строку вирішення спору в даній справі.

В засіданні суду 04.05.2017р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду про відмову у позові.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Перевіркою Комунального підприємства "Джерело" Ігнатпільської сільської ради Овруцького району 29.04.2013року спеціалістами Державної екологічної інспекції у Житомирській області встановлено факт використання в період з 01.01.2012 по 31.12.2012 роки підземної води за відсутністю дозволу на спеціальне водокористування. Відповідно до довідки № 51 від 29.04.2013року та звіту 2-ТП (водгосп), відповідачем в зазначений вище період було забрано з артезіанської свердловини 15755 куб.м води, про що зазначено в акті перевірки від 29.04.2013року, який підписаний директором підприємства без зауважень. ( а.с. 11-18).

Відповідно до "Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів", затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 20.07.2009р. № 389, розрахований загальний розмір збитків, заподіяних державі внаслідок самовільного водокористування , становить 755924,90 грн. ( а.с. 10).

Державною екологічною інспекцією у Житомирській області 22.11.2013року за № 103-38/8 відповідачу була пред'явлена претензія про відшкодування збитків в сумі 755924,90 грн. в місячний термін від дати її отримання . Однак відповідач ухилився від добровільної їх сплати, отримавши останню 04.12.13р. ( а.с. 8 -9).

02.03.2017року Державна екологічна інспекція у Житомирській області звернулася з цим позовом до суду.

Відповідач у відзиві на позов факт використання підземної води у період з 01.01.2012 по 31.12.2012 року визнає, оскільки він підтверджується відповідними документами. Однак вважає, що до спірних правовідносин повинні бути застосовані строки позовної давності, які позивач пропустив (а.с. 39-41).

Статтею 1 Водного кодексу України передбачено, що використання води - процес вилучення води для використання у виробництві з метою отримання продукції та для господарсько-питних потреб населення, а також без її вилучення для потреб гідроенергетики, рибництва, водного, повітряного транспорту та інших потреб.

Відповідно до статті 46 Водного кодексу України водокористування може бути двох видів - загальне та спеціальне. Спеціальне водокористування, згідно вимог статті 49 Водного кодексу України, здійснюється на підставі дозволу.

Приписами ч. 2, 3 статті 2 Водного кодексу України передбачено, що водні відносини в Україні регулюються цим Кодексом, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" та іншими актами законодавства. Земельні, гірничі, лісові відносини, а також відносини щодо використання та охорони рослинного і тваринного світу та об'єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря, виключної (морської) економічної зони та континентального шельфу України, що виникають під час користування водними об'єктами, регулюються відповідним законодавством України.

Таким чином, норма статті 2 Водного кодексу України містить посилання на гірничі відносини, які виникають під час користування водними об'єктами та регулюються відповідним законодавством України. Відтак, водні відносини в Україні регулюються не лише Водним кодексом України, а і іншим законодавством, зокрема Кодексом України про надра.

Відповідно до статті 1 Кодексу України про надра, надра - це частина земної кори, що розташована під поверхнею суші та дном водоймищ і простягається до глибин, доступних для геологічного вивчення та освоєння.

Згідно зі статтею 6 Кодексу України про надра, корисні копалини за своїм значенням поділяються на корисні копалини загальнодержавного та місцевого значення. Віднесення корисних копалин до корисних копалин загальнодержавного і місцевого значення здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з геологічного вивчення та забезпечення раціонального вивчення та забезпечення раціонального використання надр.

Відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 827 від 12.12.1994, підземні прісні води відносяться до корисних копалин загальнодержавного значення. Визначення корисних копалин як копалин загальнодержавного чи місцевого значення поширює на них відповідний режим правового регулювання.

Надра надаються у користування зокрема для видобування корисних копалин (стаття 14 Кодексу України про надра).

Статтею 19 Кодексу України про надра передбачено, що надра надаються в користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу.

Згідно зі статтею 21 зазначеного Кодексу надра у користування для видобування прісних підземних вод і розробки родовищ торфу надаються без надання гірничого відводу на підставі спеціальних дозволів, що видаються після попереднього погодження з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідеміологічного благополуччя населення.

Відповідно до статті 23 Кодексу України про надра (в редакції, чинній на дату проведення Інспекцією перевірки) землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати для своїх господарських і побутових потреб корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу, та використовувати надра для господарських і побутових потреб.

Реалізація землекористувачами або землевласниками права видобувати підземні води без спеціального дозволу, передбаченого статтею 23 Кодексу України про надра, можлива за наявності певних умов: по-перше, наявність права на земельну ділянку, по-друге, видобування води з метою її використання для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, по-третє, за умови неперевищення ліміту видобування підземних вод (не більше 300 м куб. на добу).

Водночас чинне законодавство не містить норм, які тлумачать поняття "господарсько-побутові потреби".

Із системного аналізу приписів глави 11 (спеціальне водокористування для задоволення питних і господарсько-побутових потреб населення), глави 13 (особливості спеціального водокористування та користування водними об'єктами для потреб галузей економіки) ВК та приписів глави 2 (надання надр у користування), глави 4 (плата за користування надрами) Кодексу України про надра вбачається, що законодавець відносить господарсько-побутові потреби до потреб населення, натомість виробничі потреби підприємства охоплюються поняттями "водокористування для потреб галузей економіки" та "промислові потреби".

Вказану правову позицію зазначено Верховним Судом України у постановах від 01.04.2015 № 3-32гс15, від 23.06.2015 у справі № 21 -431а14, від 29.09.2015 у справі № 21 -1701а15 та від 13.10.2015 у справі № 21-2828а15.с

Тому суд враховує позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 01.04.2015 у справі № 922/2610/14 (№3-32гс15). Так Верховним судом наголошено на тому, що однією з обов'язкових умов для звільнення суб'єкта господарювання від необхідності отримання дозволу на користування надрами є видобування води з метою її використання для власних господарсько-побутових потреб.

Розглядаючи спір по суті суд з'ясував, що відповідач здійснив забір води з артезіанської свердловини не тільки для задоволення власних господарсько-побутових потреб, а й для передачі води іншим суб'єктам господарювання для виробничих потреб без спеціального дозволу на користування надрами на видобування підземних вод та дозвіл на спеціальне водокористування.

Видобування відповідачем підземних вод без спеціального дозволу та реалізація цієї води іншим суб'єктам господарювання, навіть і в обсягах, встановлених статтею 23 Кодексу України про надра, свідчить про порушення відповідачем законодавства України про охорону навколишнього природного середовища.

За приписами статей 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні, зокрема, у самовільному спеціальному використанні природних ресурсів. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Разом з цим, як свідчать матеріали справи, відповідач звернувся до місцевого суду із клопотанням про застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення збитків в сумі 755924,90 грн.

Відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 454/2011, Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція України) входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для забезпечення реалізації державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Пунктом 6 згаданого Положення Держекоінспекція України для виконання покладених на неї завдань надано право проводити перевірки з питань, що належать до її компетенції, видавати за їх результатами обов'язкові для виконання приписи, розпорядження.

Процедура проведення перевірок з питань здійснення державного контролю у сфері охорони навколишнього природного середовища та оформлення їх результатів визначена Порядком організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, затвердженим наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.09.2008 №464 (далі за текстом - Порядок № 464).

Пунктом 2.1 Порядку № 464 встановлено, що періодичність здійснення перевірок визначається відповідно до Критеріїв розподілу суб'єктів господарювання за ступенем ризику їх господарської діяльності для навколишнього природного середовища та періодичність здійснення заходів державного нагляду (контролю), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.2008 №212, із урахуванням екологічної ситуації в районі розташування об'єкта перевірки, ступеня і характеру його впливу на навколишнє природне середовище, а саме: планові заходи державного нагляду (контролю) за діяльністю суб'єктів господарювання проводяться: з високим ступенем ризику - не частіше одного разу на рік, із середнім ступенем ризику - не частіше одного разу на два роки, з незначним ступенем ризику - не частіше одного разу на три роки.

Враховуючи пункти 2 - 4 Критеріїв розподілу суб'єктів господарювання за ступенем ризику їх господарської діяльності для навколишнього природного середовища, відповідача доцільно віднести до суб'єкту господарювання із незначним ступенем ризику. Перевірка такого суб'єкта господарювання має здійснюватися не частіше 1 разу на три роки.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 Цивільного кодексу України.

Загальна позовна давність статтею 257 Цивільного кодексу України встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу; боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю; будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (рішення від 20.09.2011 у справі Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії; рішення від 22.10.1996 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 № 917/2579/14, перебіг строку позовної давності про стягнення збитків за позовами Державної екологічної інспекції України, обчислюється з дати фіксації порушення, а не з дати закінчення строку на добровільну сплату збитків за його вчинення згідно пред'явленої претензії.

Таким чином, встановивши 29.04.2013року факт використання відповідачем в період з 01.01.2012 по 31.12.2012 роки підземної води за відсутністю дозволу на спеціальне водокористування, у Держінспекції виникло право на стягнення збитків за шкоду, заподіяну навколишньому середовищу. Однак станом на дату звернення з цим позовом до суду - 02.03.2017року строк позовної давності у три роки за правилом ч.1 ст. 261 ЦК України сплинув, в тому числі, і строк за правилом ч.5 цієї статті, з яким позивач пов'язує початок перебігу позовної давності відповідно до пред'явленої, однак незадоволеної претензії.

Щодо розподілу судового збору.

Відповідно до ціни позову - 755924,90 грн судовий збір становить 11 338, 88 грн ( 1,5%).

Ухвалою від 07.03.17р. позивачу на підставі ст. 8 Закону України "Про судовий збір" розстрочено сплату судового збору в сумі 11 338, 88 грн. рівними частинами: платіж у сумі 3779, 62 грн. підлягав сплаті до 28.03.2017р.; в сумі 3779, 62 грн. - до 04.04.2017р.; в сумі 3779, 64 грн. - до 12.04.2017р.

Позивачем не сплачено судовий збір на умовах наданої судом розстрочки платежу.

У зв'язку з відмовою у позові, судовий збір стягується з позивача в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

2. Стягнути з Державної екологічної інспекції у Житомирській області (10014, м. Житомир, вул. Леха Качинського, 12-а, ) в дохід Державного бюджету України 11338,88грн судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 13.05.2017р.

Суддя Машевська О.П.

Віддрукувати: 1- у справу

2- позивачу (рек. з пов. )

3- відповідачу (рек. з повідомл.)