ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року Справа № 922/3850/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоГубенко Н.М.
суддівБарицької Т.Л. Картере В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі Відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції
на рішення від та на постанову відГосподарського суду Харківської області 26.12.2016 Харківського апеляційного господарського суду 08.02.2017
у справі Господарського суду№ 922/3850/16 Харківської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Елемер-Україна"
доПублічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі Відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції
про стягнення коштів
у судовому засіданні взяли участь представники:
- позивача повідомлений, але не з'явився;
- відповідача Савєльєв С.І.;
Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 11.05.2017, у зв'язку із перебуванням судді Іванової Л.Б. на лікарняному, призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі № 922/3850/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 11.05.2017, у зв'язку із перебуванням судді Іванової Л.Б. на лікарняному, для розгляду касаційної скарги визначено наступний склад суддів: головуючий суддя - Губенко Н.М. (доповідач), судді Барицька Т.Л., Картере В.І.

ВСТАНОВИВ:

08.11.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю "Елемер-Україна" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі Відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції про стягнення пені у розмірі 20494,80 грн., 3% річних у розмірі 29059,73 грн. та інфляційних втрат у розмірі 454588,47 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.12.2016 у справі № 922/3850/16 (суддя Калантай М.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.02.2017 (колегія суддів у складі: Білецька А.М. - головуючий суддя, судді Барбашова С.В., Істоміна О.А.), стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі Відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Елемер-Україна" 3% річних у розмірі 29059,73 грн. та інфляційні втрати у розмірі 443995,91 грн.; в іншій частині у позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 26.12.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.02.2017 у справі № 922/3850/16 в частині задоволення позову, та в цій частині прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх судових інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається із матеріалів справи, 25.02.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 12/68 про закупівлю (поставку) товарів, відповідно до умов якого постачальник (позивач) зобов'язується поставити покупцю (відповідачу) товари (продукцію), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити продукцію, що поставляється відповідно до договору. Найменування (номенклатура, асортимент), кількість, строки поставки та інші характеристики продукції зазначені в додатку до договору.

Позивач повністю виконав свої зобов'язання за договором, що підтверджується копіями видаткової накладної № РН-0000346 від 19.06.2014, підписаної уповноваженим представником відповідача без зауважень, довіреності № 421 від 16.06.2014 відповідача на отримання товару, акта приймання-передачі продукції від 20.06.2014, підписаного уповноваженими представниками сторін без зауважень на суму 1068657,60 грн.

Відповідач отриману продукцію не оплатив в строк, встановлений договором, що стало підставою для звернення позивача до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 1068657,60 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 08.12.2014 у справі № 922/4751/14, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.01.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 25.03.2015, за позовом ТОВ "Елемер-Україна" до ПАТ "Центренерго" в особі ВП Зміївська ТЕС про стягнення 1068657,60 грн. та за зустрічним позовом ПАТ "Центренерго" в особі ВП Зміївська ТЕС до ТОВ "Елемер-Україна" про стягнення 130376,23 грн., первісний та зустрічний позов задоволено повністю.

Частинами 1, 3 ст. 202 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст.ст. 202-205 ГК України, ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема, за ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20.01.2011 у справі № 10/25, від 04.07.2011 у справі № 13/210/10, від 12.09.2011 у справі № 6/433-42/183, від 14.11.2011 у справі № 12/207, від 23.01.2012 у справі № 37/64).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.02.2016 у справі № 922/4751/14 затверджено мирову угоду сторін, що була укладена на стадії виконання судового рішення у справі № 922/4751/14.

Зокрема, пунктом 3 даної мирової угоди передбачено, що ПАТ "Центренерго" та ТОВ "Елемер-Україна" дійшли згоди щодо розстрочення та добровільного виконання рішення суду щодо заборгованості, стягнутої рішенням від 08.12.2014 у справі № 922/4751/14, за наслідками якої заборгованість ПАТ "Центренерго" перед ТОВ "Елемер-Україна" згідно із рішенням Господарського суду Харківської області у справі № 922/4751/14 від 08.12.2014 складає 1090030,76 грн. (з якої 1068657,60грн. основного боргу та 21373,16грн. судового збору).

Причиною виникнення даного спору є питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідача нарахованих позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання за договором № 12/68 від 25.02.2014.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач погасив заборгованість у розмірі 1068657,60 грн., сплативши 100000,00 грн. за платіжним дорученням № Z/204 від 26.01.2015, та, починаючи з лютого по вересень 2016 року рівними щомісячними платежами у розмірі 968657,60 грн. Останній платіж відповідач здійснив відповідно до платіжного доручення № Z/2333 від 28.09.2016.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, останній здійснив нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу в розмірі 1068657,60 грн. за період з 10.12.2014 по 26.01.2015, та на суму боргу в розмірі 968657,60 грн. за період з 26.01.2015 по 01.01.2016.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 4/720, від 04.07.2011 у справі № 13/210/10, від 12.09.2011 у справі № 6/433-42/183, від 24.10.2011 у справі № 16/5/5022-103/2011 (2/43-654), від 14.11.2011 у справі № 12/207).

Отже, суди попередніх інстанцій встановивши, що відповідач порушив виконання грошового зобов'язання; беручи до уваги те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника; здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних; правильно застосували положення вказаних правових норм та дійшли правомірного висновку щодо наявності підстав для стягнення 3% річних у розмірі 29059,73 грн. та інфляційних втрат у розмірі 443995,91 грн.

Крім того, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що судами попередніх інстанцій обгрунтовано відмовлено у позові в частині заявленої до стягнення пені у розмірі 20494,80 грн., нарахованої за період з 10.12.2014 по 05.01.2015, оскільки як встановлено судами ухвалою Господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі № 15/76-б про банкрутство відповідача від 09.02.2004, відповідно до статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції чинній на момент введення мораторію), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника до закінчення провадження у справі, під час якого, зокрема, не нараховуються неустойка (штраф, пеня).

Виходячи із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, з урахуванням того, що господарські суди у порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно і повно дослідили подані сторонами докази, усім доводам надали обґрунтовану та належну правову оцінку, проаналізували відносини сторін та правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального і процесуального права, відсутні підстави для зміни або скасування рішень судів попередніх інстанцій.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 924/406/14, від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13 та від 30.09.2014 у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012 відхиляються колегією суддів суду касаційної інстанції, оскільки у зазначених постановах Верховного Суду України зроблено висновок про те, що уклавши договори про організацію взаєморозрахунків, сторони у такий спосіб змінили порядок і строки проведення розрахунків за природний газ, поставлений згідно із договором, відтак для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених договорами про організацію взаєморозрахунків, в той час як у даній справі сторони не змінювали строки та порядок розрахунків за договором № 12/68 про закупівлю (поставку) товарів; умови мирової угоди, укладеної сторонами в процесі виконання рішення, визначають строки сплати відповідачем грошових сум стягнутих рішенням Господарського суду Харківської області від 08.12.2014 у справі № 922/4751/14; при цьому, будь-які пункти мирової угоди не містять положень про зміну умов договору щодо строків оплати.

Не приймаються також посилання відповідача на те, що він дотримався графіку погашення заборгованості передбаченого умовами мирової угоди, відтак відсутні підстави для стягнення з останнього інфляційних втрат та 3% річних, оскільки позивач здійснив нарахування сум інфляційних втрат та 3% річних за період до 01.01.2016, в той час як мирова угода була укладена лише 08.02.2016 та передбачала розстрочення платежів, починаючи з січня 2016 року. Тобто умови мирової угоди не змінюють та не припиняють грошове зобов'язання відповідача за договором за період з 10.12.2014 по 01.01.2016, та відповідно до положень ст. 625 ЦК України не звільняють відповідача від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Всі інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, зводяться передусім до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, передбачених статтями 1115, 1117 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого або постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Беручи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів суду касаційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі Відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції залишити без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 26.12.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.02.2017 у справі № 922/3850/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Н.М. ГУБЕНКО

Судді Т.Л. БАРИЦЬКА

В.І. КАРТЕРЕ