ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року Справа № 914/2518/16

Вищий господарський суд України у складі колегії:

Головуючий, суддяЯценко О.В.,
СуддіДанилова М.В., Ходаківська І.П.,
розглянувши матеріали касаційної скаргиЗаступника прокурора Львівської області
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.02.2017
у справі№ 914/2518/16
Господарського судуЛьвівської області
за позовомВиконувача обов'язків керівника Радехівської місцевої прокуратури
до1. Кам'янка-Бузької районної державної адміністрації Львівської області, 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача1. Львівська обласна державна адміністрація, 2. Відділ держгеокадастру у Кам'янка-Бузькому районі, 3. Кам'янка-Бузька районна рада
провизнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов'язання повернути земельну ділянку

в засіданні взяли участь представники:

- ГПУ:Гришина Т.А.
- позивача :не з'явились
- відповідача 1:не з'явились
- відповідача 2:не з'явились
- третьої особи 1:не з'явились
- третьої особи 2:не з'явились
- третьої особи 3:не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Виконувач обов'язків керівника Радехівської місцевої прокуратури Львівської області (прокурор) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Кам'янка-Бузької районної державної адміністрації Львівської області та до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Львівської обласної державної адміністрації, Відділу держгеокадастру у Кам'янка-Бузькому районі, Кам'янка-Бузької районної ради про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов'язання повернути земельну ділянку.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.12.2016 (суддя Березяк Н.Є.) в позові відмовлено.

Суд виходив з тих мотивів, що при укладенні оспорюваного договору оренди землі сторони погодили всі істотні умови договору в тому числі визначили розмір орендної плати, який зазначений без проведення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, а для визначення розміру орендної плати було використано ставку орендної плати для земель водного фонду, що знаходиться під об'єктами господарського та промислового призначення, затвердженої рішенням ХІІІ сесії ІУ демократичного скликання Стародобротвірської сільської ради №5 від 30.12.2004 року; оспорюваний договір пройшов державну реєстрацію у встановленому порядку про що зроблено запис 15.03.2005 року за № 04:05:453:00105, тому провівши державну реєстрацію права оренди на спірній земельній ділянці, держава офіційно його визнала і підтвердила факт виникнення такого права у відповідача.

Таким чином, суд вважав, що визначений у Договорі розмір орендної плати без проведення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки не є підставою визнання договору оренди недійсним, а є підставою внесення змін до нього шляхом приведення розміру орендних платежів у відповідність до діючого законодавства.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07.02.2017 (судді: Костів Т.С., Галушко Н.А., Желік М.Б.) рішення Господарського суду Львівської області від 12.12.2016 залишено без змін.

Заступник прокурора Львівської області в касаційній скарзі просить постанову та рішення скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, вимоги позову задовольнити.

Прокурор, з посиланням на норми ст.ст. 4, 6, 11-19 Закону України "Про оренду землі", ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", вважає, що оспорюваний договір оренди землі не відповідає вимогам закону, оскільки нормативна грошова оцінка земельної ділянки відсутня, тому встановлений розмір орендної плати за землю невірний. Зазначене за висновком прокурора є підставою для визнання такого договору оренди недійсним з огляду на наведені норми Закону України "Про оренду землі" та ст. 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою від 13.04.2017 року колегії суддів Вищого господарського суду України у складі головуючого - Яценко О.В., суддів - Данилова М.В., Ходаківська І.П. касаційна скарга заступника прокурора Львівської області прийнята до провадження, справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 11.05.2017.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02.03.2005 між Кам'янка-Бузькою районною державною адміністрацією (Орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки (Договір), відповідно до якого Орендодавець надав Орендарю в довгострокове платне володіння і користування земельну ділянку (із земель водного фонду) для облаштування ставка для вирощування риби, водоплаваючої птиці, іншої сільськогосподарської продукції та створення зони відпочинку, площею 3 га, що примикає до заплави річки Західний Буг в урочищі "Бірок".

Земельна ділянка, що передана в оренду розташована на території Стародобротвірської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області за межами населеного пункту.

Даний Договір укладений терміном на 50 років, який зареєстрований у встановленому порядку 15.03.2005 року за № 04:05:453:00105.

Як встановлено, спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту на території Стародобротвірської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області.

Відмовляючи в позові суди дійшли висновку, зокрема, що істотні умови договору були погоджені сторонами, в тому числі розмір орендної плати, який зазначений без проведення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, але за ставкою орендної плати для земель водного фонду, що знаходиться під об'єктами господарського та промислового призначення, затвердженої рішенням ХІІІ сесії ІУ демократичного скликання Стародобротвірської сільської ради №5 від 30.12.2004 року; оспорюваний договір пройшов державну реєстрацію у встановленому порядку про що зроблено запис 15.03.2005 року за № 04:05:453:00105, тому способом захисту порушеного права за таких обставин може бути внесення змін до договору шляхом приведення розміру орендних платежів у відповідність до діючого законодавства.

Касаційна інстанція вважає з такими висновками не погоджується та вважає, що судами не було враховано наступне.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 632 цього ж кодексу ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом норм ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є, зокрема орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Частиною першою ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (ст. 1 Закону України «Про оцінку земель»).

Оскільки законодавством визначено, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, то у справі, що розглядається, договір оренди в цій частині суперечить приписам законодавства.

Разом з тим, суди ухилилися від з'ясування обставин щодо наявності належної нормативної оцінки земельної ділянки, тому висновки судів про відмову в позові необґрунтовані та неправомірні.

При цьому, касаційна інстанція вважає, що суди неправомірно відмовили у позові з посиланням на необхідність обрання іншого способу захисту права при встановлених обставинах як то внесення змін до договору.

За змістом норми ст. 15 Закону України "Про оренду землі" відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Між тим, обрання певного способу захисту належить до суб'єктивних прав особи і здійснюється за власною волею такої особи і у своїх інтересах (ст.ст. 12, 20 Цивільного кодексу України).

Таким чином, вибір способу захисту порушеного або оспорюваного права є суб'єктивним правом особи, який повинен відповідати характеру порушеного права та досягати мети відновлення порушеного права.

Метою звернення особи в суд може бути підтвердження факту існування чи відсутності правовідношення, до числа яких відноситься позов про визнання договору недійсним.

Позиція про необхідність застосування іншого способу захисту шляхом внесення змін до договору не ґрунтується на законі, порушує права прокурора на судовий захист у обраний ним спосіб.

За вимогами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати обставин, що не були встановлені у рішенні або постанові, збирати нові докази, додатково перевіряти докази.

Обставини, які стосуються предмету спору та підлягають доказуванню за наслідками дослідження та оцінки доказів судами належним чином не враховані, тому ухвалені у справі судові акти підлягають скасуванню, а справа направляється на новий розгляд.

Керуючись статтями 107, 108, 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ :

1.Касаційну скаргу Заступника прокурора Львівської області на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.02.2017 задовольнити частково.

2.Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.02.2017 та рішення Господарського суду Львівської області від 12.12.2016 у справі № 914/2518/16 Господарського суду Львівської області скасувати.

3.Справу передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Головуючий суддяО.В. Яценко

Судді М.В. Данилова
І.П. Ходаківська