ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2017 р.Справа № 922/33/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ
до Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз", м.Харків
про стягнення 9262914,81грн.
за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність №007-48-1216 від 29.12.2016

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі за текстом - позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз" (далі за текстом - відповідач) про стягнення 7911041,58грн. інфляційних втрат та 1351873,23грн. 3% річних.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу №13-395ПР від 31.01.2013.

В судовому засіданні 11.04.2017 судом оголошувалася перерва до 24.04.2017.

Позивач свого представника в судове засідання не направив, причини неявки суду не повідомив. Про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідач у відзиві та його представник в судовому засіданні зазначили, що у зв'язку з невиконанням позивачем свого обов'язку за договором щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу, у позивача не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, оскільки такий здійснюється на підставі повернутого відповідачу підписаного сторонами акту приймання-передачі газу. Але позивач дії з надіслання такого акту не здійснив. Крім того, відповідач вказує, що позивачем при здійсненні розрахунку позовних вимог не було дотримано вказівки, викладені у пункті 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду Україна №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань". У звязку з цим, відповідачем надано суду контррозрахунок суми заборгованості.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

31 січня 2013 року між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, укладено договір на купівлю-продаж природного газу №13-395-ПР (далі за текстом - Договір), за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013-2015 роках природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах Договору (пункт 1.1 Договору в редакції Додаткової угоди №8 від 22.12.2014).

Згідно пункту 2.1 Договору (в редакції Додаткової угоди №13 від 06.04.2015) продавець передає покупцю у період з 01.01.2013 по 31.12.2015 газ в обсязі, передбаченому Договором та додатковими угодами.

Пунктом 3.3 Договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

У пункті 3.4 Договору сторони узгодили, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Також сторонами визначено у пункті 6.1 Договору (в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.2014), що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Наявні у справі акти приймання-передачі природного газу, які підписані обома сторонами, свідчать, що позивач на виконання умов Договору протягом січня 2013 року - квітня 2014 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 205782844,17грн.

Вказуючи, що відповідач станом на 26.11.2015 за отриманий природний газ розрахувався у повному обсязі, однак з порушенням встановлених Договором строків, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом, в якому просив стягнути на свою користь 7911041,58грн. суми, на яку збільшився борг в наслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, та 1351873,23грн. 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У даному випадку інший строк встановлено узгодженими обома сторонами умовами пунктів 3.4, 6.1 Договору. Зокрема, сторони дійшли згоди, що підставою для остаточних розрахунків між сторонами є підписані акти приймання-передачі газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи викладене, суд вважає, що за умовами Договору обовязок відповідача щодо остаточної оплати отриманого природного газу виникає саме після підписання сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Вказівка в договорі на акт передачі-приймання свідчить, що з його допомогою сторонами визначено порядок та строки реалізації обов'язку покупця з оплати, який виникає у зв'язку з фактом поставки.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач надав суду належні докази надіслання на адресу позивача підписаних зі свого боку та скріплених печаткою актів виконаних робіт за період з січня 2013 року по квітень 2014 року, які були отримані позивачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями кур'єрських повідомлень та описами вкладень до них (т. 1, арк. с. 149-190).

Позивач, у свою чергу, не надав доказів виконання свого обовязку щодо повернення підписаних актів відповідачу, у звязку з чим у суду відсутня можливість встановити конкретну дату (дату повернення відповідачу підписаних актів), з якої для відповідача, згідно вищенаведених умов Договору, виникає обовязок здійснити остаточну оплату.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, для застосування положень статті 625 ЦК України слід встановити чи було допущено відповідачем прострочення грошового зобовязання.

Частинами 1, 4 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно частин 1, 2 статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він, зокрема, не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Таким чином, у суду відсутні підстави вважати відповідача таким, що прострочив виконання грошового зобовязання, оскільки нездійснення ним остаточної оплати було викликано неотриманням підписаних актів приймання-передачі природного газу від позивача.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 111-10 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

При цьому, згідно пункту 3 частини 1 статті 111-9 ГПК України касаційна інстанція має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд лише у випадку, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом із тим, скасовуючи рішення господарського суду Харківської області від 09.08.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.11.2016, колегія суддів Вищого господарського суду України в своїй постанові від 02.02.2017, зазначивши, що "судові рішення прийняті при неповному з'ясуванні обставин справи, що мають значення для правильного застосування норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини", не навела будь-яких норм процесуального права, які були порушені судами при попередньому розгляді даної справи.

Фактично, судом касаційної інстанції викладена власна правова позиція щодо тлумачення умов Договору з питань визначення дати виникнення у відповідача обовязку оплати отриманий природний газ.

Суд зазначає, що згідно статті 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

При цьому, постанова касаційної інстанції не може містити вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

За таких обставин, суд, за результатами повного та всебічного дослідження обставин справи, враховуючи недоведення позивачем факту виконання ним обовязку щодо повернення відповідачу підписаних актів приймання-передачі газу, що є обовязковою підставою для здійснення відповідачем остаточного розрахунку згідно умов Договору, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене в установленому законодавством порядку.

Повне рішення складено 28.04.2017 р.

Суддя ОСОБА_2