Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "26" квітня 2017 р. Справа № 906/1283/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - паспорт серія НОМЕР_2 від 10.12.1997;

від відповідача: Сірач В.С. - довіреність від 26.01.2017

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове"

про стягнення 486999,00 грн.

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача 486999,00 грн. інфляційних втрат, що виникли внаслідок прострочення виконання відповідачем зобов'язання з повернення вартості належного позивачу майна та частини прибутку, у зв'язку з виходом зі складу учасників товариства.

Ухвалою господарського суду від 26.12.2016 р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні 26.01.2017 р.

В судовому засіданні від 26.01.2017 за клопотанням представника відповідача оголошувалась перерва до 09.02.2017, з метою ознайомлення з матеріалами справи та подання грунтовного відзиву на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду від 09.02.2017 розгляд справи відкладено на 23.02.2017.

Ухвалою господарськго суду від 27.02.2017 розгляд справи призначено на 21.03 2017.

15.03.2017 судом прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої за рахунок збільшення періоду нарахування, а саме з грудня 2016 р. по лютий 2017 р., позивачем збільшено розмір інфляційних.

Вирішення спору відбувається в межах збільшених позовних вимог про стягнення з відповідача 527277 грн. інфляційних нарахувань.

Представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві; письмових поясненнях, які надійшли до суду 18.01.2017 р. (а.с. 23); письмових запереченнях на відзив відповідача та додаткових поясненнях по розгляду справи що надійшли до суду 31.01.2017 р. (а.с.73-76) та в письмових поясненнях на заперечення відповідача від 01.02.2017 р., які надійшли до суду 07.02.2017 р. (а.с. 90, 91); письмових поясненнях, які надійшли до суду 20.02.2017 р. (а.с. 98,99) та в заяві про збільшення позовних вимог від 15.03.2017 (а.с. 108-111).

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив з підстав, вказаних у письмовому вдзиві від 26.01.2017 (а.с. 35, 36) та від 01.02.2017 (а.с. 85-87).

В судовому засіданні оглядались матеріали справ № 2/739, № 906/706/14, № 906/635/15 та № 906/539/16.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 була учасником ТОВ «Замкове» з часткою в статутному фонді 20%.

Вийшовши з Товариства та неотримавши вартість своєї частки, ОСОБА_1, з метою захисту свого порушеного права, починаючи з 2010 року, неодноразово зверталась до господарського суду з вимогами про стягнення з ТОВ "Замкове", зокрема, інфляційних, які нараховувались, за визначені позивачем періоди.

Так, рішенням господарського суду Житомирської області від 25 грудня 2013 р. у справі №2/739, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.02.14року та постановою Вищого господарського суду України від 28 квітня 2014 року, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" на користь ОСОБА_1 268920,00 грн. вартості частки в майні товариства; 390660,00 грн. інфляційних; 7360,00 грн. витрат на оплату експертизи (а.с.37-41).

В мотивувальній частині рішення суду від 25.12.2013 у справі № 2/739 судом встановлено, що ТОВ "Замкове" виникло зобов'язання сплатити позивачу вартість її частки в майні товариства в сумі 268920,00 грн. з 19.03.2003, кінцевий термін виконання якого є 18.03.2004.

При розгляді справи № 2/739 інфляційні втрати судом стягнуто за період з квітня 2004 року по вересень 2013 року.

На примусове виконання Рішення суду № 2/739 господарським судом Житомирської області 20 лютого 2014 року видано наказ № 2/739.

Богунським ВДВС ЖМУЮ за цим наказом суду відкрито виконавче провадження № 42482246 від 14.03.14р.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21.08.2014 р. у справі № 906/706/14 стягнуто з відповідача на користь позивача 60110,42 грн. 3 % річних та 50082,66 грн. інфляційних втрат.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.11.2014 р., яка залишена без змін постановою ВГСУ від 30.03.2015 р., рішення суду № 906/706/14 змінено та стягнуто з відповідача на користь позивача 22939,80 грн. 3 % річних та 20419,36 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року.

На примусове виконання Постанови Рівненського апеляційного господарського суду господарським судом Житомирської області 09 грудня 2014 року видано наказ №906/706/14.

Богунським ВДВС ЖМУЮ відкрито виконавче провадження № 47989915 від 03.07.15р.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 23 червня 2015 року у справі № 906/635/15, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 09.09.15року та постановою Вищого господарського суду України від 12 листопада 2015 року, стягнуто з відповідача на користь позивача 94261,19 грн. інфляційних за період з травня 2014 року по березень 2015 року та 6661,98 грн. 3% річних.

На примусове виконання Рішення суду № 906/635/15 господарським судом Житомирської області 17.09.15р. видано наказ № 906/635/15 .

Богунським ВДВС ЖМУЮ за цим наказом суду відкрито виконавче провадження № № 48914948 від 05.10.15р. та поставною державного виконавця від 12.10.2015 приєднано виконавче провадження № 48914948 до зведеного виконавчого провадження № 48120407 (а.с.150).

Рішенням господарського суду від 15.07.2016 р. у справі № 906/539/16, яке залишено в силі постановою ВГСУ від 29.11.2016 р., стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" на користь ОСОБА_1 67664,48 грн. інфляційних втрат за період з квітня 2015 року по квітень 2016 року.

На примусове виконання вищевказаного рішення господарським судом Житомирської області 16.12.2016 видано наказ № 906/539/16.

Богунським ВДВС ЖМУЮ за наказом суду № 906/539/16 відкрито виконавче провадження № 53182872 від 22.12.2016 та приєдно до зведеного виконавчого провадження № 48120407 (а.с. 151).

Отже, з відповідача на користь позивача по чотирьом вищевказаним рішенням судів стягнуто інфляційних нарахувань в сумі 573004,00 грн.

Зокрема, 390660 грн. за період з квітня 2004 року по вересень 2013 року (справа № 2/739); 20419,36 грн. за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року ( справа № 906/706/14); 94261,19 грн. з травня 2014 року по березень 2015 року ( справа № 906/635/15); 67664,48 грн. за період з квітня 2015 року по квітень 2016 року ( справа № 906/539/16).

Позивач стверджує, що грошове зобов'язання в сумі 268920,00 грн. щодо сплати вартості частки в майні товариства відповідачем так і не виконано, тому в порядку ст. 625 ЦК України, вона звернулась до суду про стягнення інфляційних втрат в сумі 527277 грн., які нараховані нею станом на 01.03.2017 р.

Згідно пояснень позивача нарахування інфляційних здійснено за весь період прострочення, а саме з квітня 2004 р. по лютий 2017 р. на сукупний індекс інфляції, що становить 509,1481 відсотків на суму боргу 268920,00 грн.

Таким чином, за обрахунками позивача, сума боргу із врахуванням індексу інфляції становить 1369201,00 грн.

Загальна сума інфляційних втрат за весь період прострочки становить 1100281 грн., які обчислені як різниця між сумою 1369201грн. та сумою основного боргу - 268920 грн.

До стягнення позивачем заявлено суму 527277,00 грн., яка є різницею між загальною сумою інфляційних втрат (1100281 грн.) та інфляційними втратами, які уже стягнуті згідно рішень судів у справах № 2/739, № 906/706/14, № 906/635/15 та № 906/539/16 (573004,00 грн.).

В процесі дослідження обставин по справі судом встановлено, що Богунським відділом ДВС м. Житомира 10.07.2015 було відкрито зведене виконавче провадження № 48120407, де боржником виступало ТОВ "Замкове", а стягувачем ОСОБА_1

Державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби міста Житомира винесено постанову від 10.07.2015 про об'єднання виконавчих поваджень у зведене виконавче провадженя.

Пунктом 2 даної постанови вирішено всі виконавчі дії проводити по зведеному виконавчому провадженню.

Пункт 3 даної постанови передбачає, що задоволення вимог стягувачів проводити у відповідності до вимог ст.ст. 43, 44 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 149).

За поясненнями, наданими Богунським відділом державної виконавчої служби міста Житомира, до складу зведеного виконавчого провадження входило 4 виконавчих провадження, а саме: виконавче провадження № 42482246 з примусовогов виконання наказу № 2/739 від 20.02.2014, виконавче провадження № 47989915 з примусового виконання наказу № 906/706/14, виконавче провадження №48914948 з примусового виконання наказу № 906/635/15 та виконавче провадження №53182872 з примусового виконання наказу № 906/539/16.

Згідно пояснень Богунського відділу ДВС м. Житомира кошти, які надходили від ТОВ "Замкове", державним виконавцем розподілялись пропорційно стягнутій згідно кожного з наказів сум, які перебували у складі зведеного виконавчого провадження .

На вимогу суду державним викнавцем було надано для огляду в судовому засіданні матеріали зведеного виконавчого провадження № 48120407 , копії документів з якого судовом було долучено до матеріалів справи.

Так, судом встановлено, що по чотирьом виконавчим провадженням на користь ОСОБА_1 судом стягнуто 878886,81 грн., з яких:

- 7360,00 грн. витрати на оплату експертизи;

- 602606,48 грн. інфляційні втрати та 3 % річних;

- 268920,00грн. вартість частки в майні товариства.

Судом встановлено, що на момент звернення позивача з даним позовом до суду, а саме станом на 26.12.2016, Богунським відділом ДВС м. Житомира на користь ОСОБА_1 було перераховано 468144,22 грн.

Заборгованість відповідача по зведеному виконавчому провадженню на момент подачі даного позову становила 410742,59 грн. (878886,81 грн. - 468144,22 грн.), яка на момент винесення рішення перерахована ОСОБА_1 у повному обсязі.

Зокрема, як вбачається з пояснень державного виконавця, кошти в сумі 40198,87 грн. надійшли на депозитний рахунок відділу ДВС 19.12.2016 р. та перераховані ОСОБА_1 згідно платіжного доручення № 5231 від 26.12.2016 р.

Кошти в сумі 370543,48 грн. надійшли на депозитний рахунок відділу ДВС у період з 07.02.2017 р. по 17.02.2017 р. та перераховані стягувачу 20.02.2017 р. згідно платіжного доручення № 366 від 20.02.2017 р.

Згідно пояснень позивача, кошти в сумі 40198,87 грн. отримані нею 11.01.2017 р., а в сумі 370543,48 грн. - 03.03.2017 р. (а.с. 113, 114).

У зв'язку з тим, що заборгованість з відповідача стягнута у повному обсязі, що не заперечується ОСОБА_1, 22.02.2017 р. Богунським відділом ДВС м. Житомира винесено постанови про закінчення виконавчого провадження.

При цьому, позивач стверджує, що черговість погашення заборгованості вона встановлювала самостійно на підставі ст. 534 ЦК України, тому кошти на погашення основного боргу в сумі 268920 грн. були занесені позивачем за рахунок останнього платежу.

Разом з тим позивач не погоджується з черговістю погашення заборгованості відповідача, визначеної державним виконавцем.

Зазначає, що за змістом постанов ВДВС, та вимог ЗУ «Про виконавче провадження» вимоги на користь позивача відносяться до однієї (п'ятої) групи черговості. Накази, які знаходяться на виконанні у ВДВС включають вимоги щодо стягнення з відповідача основного боргу в сумі 268920 грн. та нарахування на цей борг (інфляційні та 3 % річних)

Вважає, що виконавча служба зобов'язана задовольняти вимоги стягувача після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередніх 4-х черг до цього боржника. Надалі стягнуті суми розподіляти між стягувачами п'ятої черги та проводити виконавчі дії по зведеному виконавчому провадженню.

Відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» наказом МЮУ ві 02.04.2012 р. №512/5 затверджена Інструкція з організації примусовог виконання рішень, яка визначає питання організації виконання судових і інши органів рішень, що підлягають примусовому виконанню. Розділом VІ Інструкції встановлений порядок обліку і звітності за сумами на рахунках органів державної виконавчої служби. За пунктом 15 цього розділу державний виконавець складає Розрахунок, який повинен містити:

-загальну суму стягнень;

-суму після відрахувань витрат виконавчого провадження,

-перелік стягувачів кожної черги;

-суму коштів, яка перераховується кожному стягувачу. Розрахунок долучається до матеріалів зведеного виконавчого провадження. Розрахунок затверджується начальником органу державної виконавчої служби. Кошти розподіляються на підставі цього розрахунку. Перераховуються кошти на підставі розпорядження.

Позивач наголошує, що таких розрахунків про суму коштів до перерахування, а також розпоряджень з посиланням на розрахунок та на зведене виконавче провадження державна виконавча служба стягувачу не надала.

Вважає, що державним виконавцем порушено черговість занесення платежів на користь стягувача.

Відповідач, заперечуючи проти позову зазначає, що питання щодо стягнення з відповідача, зокрема, інфляційних втрат, уже було предметом розгляду у справах № № 2/739, 906/706/14, 906/635/15 та 906/539/16.

Рішеннями судів у вищенаведених справах уже було вирішено питання про стягнення інфляційних втрат за період з квітня 2003 по квітень 2016 року і встановлені обставини, які мають значення для справи, серед яких, сума на яку проводяться нарахування та періоди, по яким уже вирішено питання про стягнення інфляційних втрат.

Зазначає, що відповідно до листа ДВС № 1207/33/21-31, який долучено позивачем до матеріалів справи, станом на 23 листопада 2016 року з TOB «Замкове» на користь ОСОБА_1 було стягнуто кошти в сумі 468 144,46 грн., серед яких 406 916,93 грн, які були стягнуті в ході виконання судового наказу 2/739.

Вважає, що на момент подачі позову основна заборгованість за рішенням суду у справі № 2/739, яка складала 268920 грн була погашена, тому грошове зобов'язання виконано, що виключає можливість нарахування інфляційних втрат.

Крім того, вважає, що позивач неправильно визначає суму боргу, на яку здійснює нарахування інфляційних.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Підстави припинення зобов'язання визначені статтями 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону №2711-IV (постанова ВСУ від 12.12.2011р. у справі № 3-132гс).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу (постанова ВСУ від 02.09.2015р. у цивільній справі № 6-369цс15.

У постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2011року у справі № 14/214(10), прийнятій з мотивів неоднакового застосування судами ст. 625 ЦК України , ст. 167 ГК України та ст. 54 Закону України "Про господарські товариства", викладено правову позицію про те, що учасник господарського товариства, який вийшов зі складу останнього, вправі вимагати сплати вартості майна з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України.

Так, рішенням суду у справі № 2/739 встановлено, що у Відповідача виникло зобов'язання сплатити Позивачу вартість її частки в майні товариства в сумі 268920 грн. з 19.03.2003р. Кінцевий термін виконання цього зобов'язання є 18.03.2004р. Починаючи з 19.03.2004р. зобов'язання Відповідача є простроченим.

Разом з тим, рішенням суду у справі № 2/739 встановлено, що починаючи з 19.03.2004р. відповідач прострочує виконання грошового зобов'язання у складі основного боргу (вартість частки в майні товариства в сумі 268920 грн.).

В подальшому, як вже встановлено судом, у відповідача продовжувало існувати прострочене зобов'язання перед позивачем щодо погашення основного зобов'язання у вигляді сплати позивачу вартості частки у майні товариства, що було підставою для звернення позивача до суду з вимогою, зокрема, про стягнення інфляційних втрат.

Оскільки зобов'язання відповідачем не виконано, позивач знову звернулась до суду з позовом, що є правом останньої.

Рішенням суду у справі № 906/539/16, яке є останнім по черговості його прийняття, встановлено, що станом на 31.04.2016 заборгованість відповідача по сплаті вартості частки в майні товариства, яка зазнала інфляційних втрат, становила 268920 грн. Інфляційні втрати стягнуто за період з квітня 2015 р. по квітень 2016 р.

Як зазначено вище, на момент звернення до суду з даним позовом заборгованість відповідача за зведеним виконавчим провадженням становила 410742,59 грн., і погашена в сумі 40198,87 грн. - 26.12.2016 р. та отримана позивачем 11.01.2017 р.; в сумі 370543,48 грн. перерахована 20.02.2017 р. та отримана позивачем - 03.03.2017 р.

Зокрема, за наказом № 2/739, яким, в тому числі, стягнуто і основний борг, заборгованість становила 241951,83 грн.; за наказом № 906/706/14 - 28997,70 грн.; за наказом № 906/635/15 - 72128,34 грн.; за наказом № 906/539/16 - 67664,48 грн.

При цьому, суд вважає, що пропорційний розподіл коштів виконавчою службою за зведеним виконавчим провадженням не є визначальним для стягувача, оскільки ст. 534 ЦК України, яка є спеціальною нормою, наголошує, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Отже, виходячи з приписів ст. 534 ЦК України, позивач правомірно вважає, що основний борг в сумі 268920 грн. є погашеним в результаті надходження коштів в загальній сумі 370543,48 грн., які були перераховані ВДВС 20.02.2017 р. та отримані позивачем 03.03.2017 р.

З огляду на викладене, на момент звернення з даним позовом у відповідача перед позивачем існував основний борг в сумі 268920,00 грн. (вартість частки у майні товариства), на який позивач правомірно нарахувала інфляційні втрати по лютий 2017 р.

При цьому, суд вважає, що позивач неправомірно заявила до стягнення інфляційні, які обраховані за весь період прострочення, а саме з квітня 2004 р. по лютий 2017 р. на сукупний індекс інфляції, що становить 509,1481 відсотків.

Як встановлено судом і як наголошувалось вище, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з квітня 2004 року по квітень 2016 року були предметом розгляду у судових справах № 2/739, 906/706/14, 906/635/15 та 906/539/16 і судом прийняті рішення з даних спорів.

Так, з відповідача на користь позивача вищевказаними рішеннями стягнуто 573004,00 грн. інфляційних нарахувань.

Зокрема, 390660 грн. за період з квітня 2004 року по вересень 2013 року (справа № 2/739); 20419,36 грн. за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року ( справа № 906/706/14); 94261,19 грн. з травня 2014 року по березень 2015 року ( справа № 906/635/15); 67664,48 грн. за період з квітня 2015 року по квітень 2016 року ( справа № 906/539/16).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Оскільки мають місце рішення господарського суду, якими вирішено господарські спори між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, провадження у справі в частині стягнення з відповідача інфляційних за період з квітня 2004 року по квітень 2016 року підлягає припиненню на підставі п.2 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Водночас, суд вважає, що є правомірним нарахування позивачем та заявленння до стягнення інфляційних втрат за період з травня 2016 року по лютий 2017 року на суму простроченої заборгованості 268920 грн.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Згідно розрахунку, здійсненого судом, інфляційні втрати за період з травня 2016 року по лютий 2017 року становлять 24777,83 грн. ( 268920,00 грн. * 109,21382849%).

Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних є обгрунтваною, підтвердженою належними та допустими доказами та такою, що підлягає задоволенню в сумі 24777,83 грн.

Водночас суд не погоджується із запереченнями Відповідача про те, що у складі грошового зобов'язання відсутній основний борг (вартість частки в майні товариства в сумі 268920 грн.), оскільки наявність основного боргу встановлена рішеннями судів, зокрема, у справі № 906/539/16 та підтверджена в ході вирішення даного спору.

На підставі ст. 49 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в пропорційно розміру обгрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" (10014, м.Житомир, вул. Кафедральна,10, )

на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, і.п.н. НОМЕР_1)

- 24777,83 грн. інфляційних.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" (10014, м.Житомир, вул. Кафедральна,10, ) в дохід Державного бюджету України

- 371.67 грн. судового збору

4. В решті позову провадження у справі припинити на підставі п.2 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 03.05.17

Суддя Сікорська Н.А.