РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2017Справа №910/3145/17
За позовом Публічного акціонерного товариства "Київхліб"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фьючефуд"

про визнання договору неукладеним

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явилися;

Від відповідача: Шакола С. А. (директор);

На підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) в судовому засіданні 04.05.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Публічне акціонерне товариство "Київхліб" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фьючефуд" про визнання договору поставки обладнання №11.04/16-1 від 11.04.2016 неукладеним.

Ухвалою суду від 02.03.2017 порушено провадження у справі № 910/3145/17, розгляд останньої призначено на 06.04.2017.

Ухвалою суду від 06.04.2017 розгляд справи відкладено на 04.05.2017.

В судове засідання 04.05.2017 представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, докази чого наявні в матеріалах справи.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Представник відповідача в судове засідання 04.05.2017 з'явився, та надав суду усні пояснення по суті справи, в яких у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторонами при укладенні договору поставки обладнання № 11.04/16-1 від 11.04.2016 не визначено ціну договору, яка є істотною умовою договору, чим порушено вимоги ч.3 ст.180 ГК України, таким чином договір є неукладеним.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення представник відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 11.04.2016 між позивачем, як покупцем та відповідачем, як постачальником було укладено договір поставки № 11-04/16-1 (далі за текстом - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар, на умовах визначених договором та в специфікаціях, що узгоджені сторонами та є невід'ємною частиною договору.

Згідно з п. 1.2. договору в кожній специфікації сторони повинні погодити наступні умови: назва товару, визначена родовими або індивідуальними ознаками, асортимент товару, ціна за одиницю товару, місце поставки товару, строк (термін) поставки товару, інші умови та вимоги до якості товару, поставку якого зобов'язується здійснити постачальник.

В п. 2.2., 2.3. договору сторони погодили, що для замовлення товару покупець звертається до постачальника із заявкою на поставку товару за допомогою електронного зв'язку шляхом направлення заявки на адресу електронної пошти постачальника. Обов'язки з виконання заявки виникають з моменту її отримання постачальником. Постачальник на виконання заявки зобов'язаний підготувати та направити покупцю підписаний та скріплений печаткою (за наявності) зі своєї сторони проект специфікації для його погодження з покупцем згідно з п. 1.2. договору.

Покупець зобов'язаний надіслати постачальнику погоджену ним специфікацію (підписану та скріплену печаткою (за наявності) покупцем та постачальником) поштовим, електронним або факсимільним зв'язком, а постачальник, після її отримання, зобов'язаний поставити товар відповідно до умов договору та специфікації, а також надати оформлені відповідно до вимог чинного законодавства України супровідні документи (видаткова, товарно-транспортна та податкова накладні, сертифікат якості та інші документи, які є обов'язковими згідно умов цього договору, специфікації або чинного законодавства України) (п. 2.4. договору).

В пункті 3.1. договору сторони погодили, що ціна договору становить сукупність цін товару, зазначених в специфікаціях, які погоджені сторонами згідно з договором. Ціни, зазначені в специфікації, можуть змінюватися шляхом підписання уточненої специфікації до договору в будь - який момент часу (п. 3.2. договору).

Відповідно до п. 7.3. договору договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками сторін (за їх наявності) та діє до 31.12.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 у справі № 910/1312/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фьючефуд» до Публічного акціонерного товариства «Київхліб» про стягнення 42 928, 93 грн (яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2017) позовні вимоги було задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Київхліб" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фьючефуд" заборгованість за договором у сумі 34 004 (тридцять чотири тисячі чотири) грн 38 коп., пеню у розмірі 6 354 (шість тисяч триста п'ятдесят чотири) грн 75 коп.; інфляційні втрати у розмірі 1 934 (одна тисяча дев'ятсот тридцять чотири) грн 71 коп.; 3% річних у розмірі 635 (шістсот тридцять п'ять) грн 09 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн 00 коп.

У вказаному рішенні Господарського суду міста Києва було також встановлено: що 01.04.2016 сторони підписали специфікацію (додаток № 1 до договору поставки № 11.04/16-1 від 11.04.2016), якою затвердили, зокрема назву товару та його ціну; що позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 62 244, 00 грн, що підтверджується видатковою накладною № РН - 0000115 від 24.05.2016 підписаною уповноваженими представниками сторін та скріпленою їх печатками; що відповідачем товар було прийнято та частково оплачено у сумі 20 000, 00 грн, а також повернуто товар згідно з накладною на повернення № 1 від 11.07.2016 у сумі 8 239, 62 грн.

Предметом позову у справі є матеріально - правова вимога позивача до відповідача про визнання договору поставки № 11-04/16-1 від 11.04.2016 неукладеним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1статті 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) внормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є, у тому числі, умови, що визначені законом як істотні.

Відповідно до ч.2,ч.3 ст.180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частиною 8 статті 181 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Як встановлено судом, за умовами п. 1.1. та 1.2. договору такі умови договору, як назва товару, асортимент товару, ціна за одиницю товару, місце поставки товару, строк (термін) поставки, тощо погоджуються сторонами в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору.

Відповідна специфікація була узгоджена сторонами 01.04.2016, на виконання умов договору відповідачем у даній справі була здійснена поставка обумовленого товару, а позивачем у даній справі такий товар був прийнятий та частково оплачений, вказані обставини були встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 у справі № 910/1312/17.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином позивачем не доведено, що між сторонами не досягнуто згоди з такої істотної умови договору як ціна.

Враховуючи вищезазначене твердження позивача, що при укладенні договору сторонами не визначену ціну такого договору не відповідає встановленим судом обставинам справи.

Водночас суд зазначає і таке. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Наведені положення ст. 16 ЦК України кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Наведеними нормами чинного законодавства (ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України) не передбачено такий спосіб захисту як визнання договору неукладеним.

Згідно викладеного в абз. 7, 8 п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність. При цьому позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено.

Абз. 6 п. 8 постанови Верховного суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», також роз'яснює судам, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

Вимога про встановлення факту неукладення договору не призводить до поновлення порушених прав, така вимога не може бути предметом спору та самостійно розглядатися в окремій справі. Вимога про визнання договору неукладеним є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення. Обраний позивачем спосіб захисту, який полягає у визнанні договору неукладеним, суперечить закону.

Згідно зі статтею 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За приписами статті 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Враховуючи, що відповідно до ст. 44 ГПК України позивачем понесені судові витрати, пов'язані з розглядом справи, то зазначені витрати відшкодовуються за рахунок позивача (ст. 49 ГПК України).

Керуючись статтями 32-34, 43-44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.05.2017.

Суддя І.В. Усатенко