ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 травня 2017 р. Справа № 918/241/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу за позовом Фізична особа - підприємець ОСОБА_1

до відповідача Дубенська міська рада

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Комунальне підприємство "Дубнорембуд" Дубенської міської ради

про стягнення коштів в сумі 47 628,82 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_4

від відповідача: не з"явився

від третьої особи: не з"явився.

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (надалі Позивач, ФОП) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовом до Дубенської міської ради (надалі Відповідач, Рада) в якому просить стягнути з останньої солідарно з Комунальним підприємством "Дубнорембуд" Дубенської міської ради 47 628, 87 грн..

Свої вимоги Позивач мотивує наступним.

Упродовж 2012-2013 років між Позивачем та КП «Дубнорембуд» існували договірні відносини щодо поставки останньому будівельних матеріалів. Проте КП «Дубнорембуд» за отримані будівельні матеріали розрахувалось не в повному обсязі.

2 вересня 2015 року господарським судом Рівненської області прийнято рішення суду про стягнення з комунального підприємства «Дубнорембуд» суми боргу у розмірі 47 628, 82 грн. на користь Позивача. Рішення суду набрало чинності станом на 15.09.2015 року та передано на виконання у Дубенський міськрайонний відділ ДВС.

По сьогоднішній день дане рішення суду не виконане у зв'язку із відсутністю необхідних коштів у боржника.

Комунальне підприємство станом на 27.05.2015 року надало Позивачу лист за вих. №29 згідно якого вказується, що останнім передано до управлінь Дубенської міської ради належним чином оформлені акти форми КБ2. Проте, комунальне підприємство не може перерахувати необхідні кошти Позивачу, у зв'язку з тим, що працівниками певних управлінь з незрозумілих причин не виготовлена необхідна документація.

Разом з тим, із відповіді КП «Дубнорембуд» вих. №41 від 23.06.2015 року вбачається, що отриманні КП «Дубнорембуд» ДМР від Позивача будівельні матеріали повністю використанні для проведення реконструкції комунальних закладів, тобто закладів, які знаходяться на балансі Дубенської міської ради.

Упродовж тривалого часу Дубенська міська рада, отримавши підтверджену документально інформацію щодо боргу перед Позивачем, жодним чином не сприяє погашенню вказаного боргу, а лише задовольняється простими відписками з посиланням на ст. 176 ЦК України.

У даному випадку Позивач вважає, що заборгованість КП «Дубнорембуд» перед ним виникла у зв'язку із незаконними діями керівника комунального підприємства щодо отримання від нього будматеріалів у більших об'ємах, аніж вказано було в документації та бездіяльністю службових осіб міськради щодо здійснення контролю за діяльністю керівника комунального підприємства та щодо виготовлення необхідної документації на збільшені об'єми матеріалів та, як результат, оплати цих матеріалів з коштів бюджету. А тому, погашати заборгованість перед Позивачем мають солідарно комунальне підприємство та міська рада.

В обгрунтування позову Позивач посилається на статті 543, 1173, 1174, 1190 Цивільного кодексу України.

До розгляду справи по суті Позивач подав заяву про уточнення позовних вимог в якій просить стягнути з Дубенської міської ради 47 628, 87 грн.. При цьому посилається на те, що у даному випадку стягнення суми боргу має бути здійснено солідарно як з КП «Дубнорембуд» ДМР, так і з самої Дубенської міської ради. А оскільки на сьогоднішній день наявне судове рішення про стягнення боргу лише з одного з солідарних боржників тому дана сума підлягає стягненню з Дубенської міської ради.

Суд зазначає, що Господарським процесуальним кодексом України зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Відтак дану заяву Позивача суд розцінює як заяву про зміну предмета позову.

Таким чином предметом позову у справі є стягнення з Дубенської міської ради 47 628, 87 грн. на користь Позивача.

Відповідач надав суду відзив на позов в якому проти вимог Позивача заперечує посилаючись на те, що між Позивачем та КП «Дубнорембуд» виникли правовідносини по поставці будівельних матеріалів, і так як КП «Дубнорембуд» є самостійним господарюючим суб"єктом, який наділений цивільною правоздатністю і дієздатністю, то Дубенська міська рада не несе відповідальності за господарську діяльність інших осіб.

Представник Відповідача в судове засідання повторно не з"явився, натомість подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв"язку з неможливістю прибути на засідання через перебування на лікарняному.

Клопотання Відповідача не підлягає задоволенню, так як суд не визнавав обов"язковою явку представника Відповідача в судове засідання, і вважає, що справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Третя особа - Комунальне підприємство "Дубнорембуд" Дубенської міської ради (надалі КП "Дубнорембуд") відзиву на позов суду не надала, явку представника в судове засідання не забезпечила.

До господарського суду повернулися ухвали суду від 07 квітня та від 24 квітня 2017 року, які направлялась на адресу третьої особи: м.Дубно, вул.Садова, буд. 51, з відміткою поштового відділення "організація закрита".

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресою третьої особи є: м.Дубно, вул.Садова, буд. 51.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Крім того частиною першою статті 64 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Таким чином суд вважає, що третя особа про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відтак, керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності її представника за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення представників позивача, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

Упродовж 2012-2013 років між Позивачем та КП «Дубнорембуд» існували договірні відносини щодо поставки останньому будівельних матеріалів. Проте КП «Дубнорембуд» за отримані будівельні матеріали розрахувалось не в повному обсязі.

02 вересня 2015 року господарським судом Рівненської області прийнято рішення суду про стягнення з комунального підприємства «Дубнорембуд» суми боргу у розмірі 47 628, 82 грн. на користь Позивача. Рішення суду набрало чинності станом на 15.09.2015 року та передано на виконання у Дубенський міськрайонний відділ ДВС.

По сьогоднішній день дане рішення суду не виконане у зв'язку із відсутністю необхідних коштів у боржника.

Вважаючи, що Дубенська міська рада, на підставі статтей 1173, 1190 Цивільного кодексу України, має нести солідарну з КП «Дубнорембуд» відповідальність перед Позивачем, останній і просить стягнути з Дубенської міської ради 47 628, 82 грн., які не в змозі сплатити КП «Дубнорембуд».

Однак твердження Позивача не грунтуються на чинному законодавстві України з огляду на наступне.

Статтею 1 Господарського кодексу України (надалі ГК України, ГКУ) встановлено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Відповідно до статті 2 цього ж Кодексу учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Статтею 3 ГК України надано визначення господарській діяльності та господарським відносинам. Зокрема вказаною статтею встановлено, що:

1. Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

2. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

3. Діяльність негосподарюючих суб'єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб'єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб'єктів.

4. Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.

5. Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.

6. Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб'єктами господарювання та суб'єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.

7. Внутрішньогосподарськими є відносини, що складаються між структурними підрозділами суб'єкта господарювання, та відносини суб'єкта господарювання з його структурними підрозділами.

Відповідно до статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання. Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати:

безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність;

з акту управління господарською діяльністю;

з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав;

у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання. Статтею 509 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України, ЦКУ) передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

3. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

4. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

5. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

6. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Отже, вищезазначеними нормативними актами встановлено вичерпний перелік підстав за наявності яких між учасниками відносин у сфері господарювання виникають цивільні права та обов'язки.

Як на підставу виникнення у Дубенської міської ради обов"язку по сплаті Позивачу 47 628, 82 грн. Позивач посилається на те, що Дубенська міська рада, як засновник та власник КП «Дубнорембуд», своїми діями та бездіяльністю, жодним чином не сприяла погашенню вказаного боргу комунальним підприємством перед Позивачем, в результаті чого завдала Позивачу шкоду в розмірі вказаної суми і на підставі статтей 1173, 1174, 1190 Цивільного кодексу України, має нести солідарну з КП «Дубнорембуд» відповідальність перед Позивачем по сплаті боргу в сумі 47 628, 82 грн., які не в змозі сплатити КП «Дубнорембуд». Так, відповідно ч.1 ст.24 ГК України, управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно-господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб'єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

В силу ст.63 ГК України в Україні діє, зокрема, комунальне підприємство, засноване на комунальній власності територіальної громади.

Згідно частин 1, 3, 9 статті 78 ГК України, комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління.

Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.

Положеннями ч.2 ст.76 ГК України передбачено, що казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. Джерелами формування майна казенного підприємства є, зокрема, державне майно, передане підприємству відповідно до рішення про його створення (ч.5 ст.77 ГК України).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником та власником КП "Дубнорембуд" є Дубенська міська рада. Комунальне підприємство не відповідає за зобов'язаннями держави. Держава та власник не відповідають за зобов'язаннями комунального підприємства. Майно, яке перебуває в комунальній власності територіальної громади міста та закріплено за КП "Дубнорембуд", належить йому на праві повного господарського відання.

Відповідно до ст.74 ГК України, державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту на принципах підприємництва, зазначених у статті 44 цього Кодексу, і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу.

Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Держава та орган, до сфери управління якого входить державне комерційне підприємство, не несуть відповідальності за його зобов'язаннями, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими договорами та Законом.

Ні Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", ні Господарським кодексом України, який зокрема регулює діяльність комунальних підприємств, таких випадків не передбачено.

Таким чином твердження Позивача про те, що Дубенська міська рада має відповідати за зобов"язаннями КП «Дубнорембуд» ДМР є такими, що не грунтуються на законі.

Стосовно тверджень Позивача про виникнення прав та обов"язків у Дубенської міської ради в результаті завдання майнової (матеріальної) шкоди, то суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Дана стаття встановлює загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі).

в) Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача за умовами статті 1166 ЦК України покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу (деліктні зобов'язаннях).

Відповідно до ст. 4-2, 32, 33 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом за положеннями статті 1166 ЦК України, на позивача покладається обов'язок доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Позивач, як на доказ наявності шкоди, посилається на відсутність зі сторони Відповідача дій по сприянню погашення заборгованості КП "Дубнорембуд" перед Позивачем.

Крім того, Позивачем як на підставу своїх вимог, зроблено також посилання на положення ст. 1173 ЦК України, та зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Аналіз зазначеної норми статті 1173 ЦК України дає підстави зробити висновок про наявність кількох складових для застосування цієї норми. Такими складовими є наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, завдання шкоди, та те, що така шкода завдана саме внаслідок прийняття незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Для настання делікатної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачене законом.

В зазначеній нормі міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов'язкову підставу делікатної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність).

Як уже зазначалося вище згідно з чч. 1, 3 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими договорами та Законом.

Ні Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", ні Господарським кодексом України, який зокрема регулює діяльність комунальних підприємств, таких випадків не передбачено.

Крім того статтею 62 Господарського кодексу України передбачено, що підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Таким чином Дубенська міська рада не вправі втручатися в господарську діяльність комунального підприємства, зокрема, шляхом надання вказівок стосовно розпорядженння та використання прибутку підприємства, щодо періодичності та розмірів виконання зобов"язань комунального підприємства перед іншими учасниками господарської діяльності, в тому числі перед Позивачем.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того відповідно до статті 6 Господарського кодексу України загальними принципами господарювання в Україні є, зокрема, заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Отже здійснивши втручання в господарську діяльність комунального підприємства шляхом надання вказівок щодо погашення заборгованості останнього перед Позивачем Дубенська міська рада навпаки здійснила би протиправну поведінку та діяла би не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Позивачем не надано доказів протиправної поведінки відповідача, що виключає делікатну відповідальність. Тому підстав для стягнення з відповідача, як окремо, так і в солідарному порядку, матеріальної шкоди, заподіяної позивачу немає.

Встановлені у справі обставини та надані сторонами докази, не дають підстави зробити висновок, що невиконання зобов"язань Комунальним підприємством "Дубнорембуд" перед Позивачем в частині оплати вартості будівельних матеріалів пов"язане з дією чи бездіяльністю Дубенської міської ради і що в результаті таких дій (бездіяльності) Позивачу завдана шкода зі сторони Відповідача.

Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача майнової шкоди на підставі положень ст. 1173, 1190 ЦК України, оскільки обов'язкової умовою застосування цієї норми є наявність протиправної поведінки у цивільних правовідносинах. Таких доказів Позивач суду не надав.

Посилання Позивача на те, що отриманні КП «Дубнорембуд» ДМР від Позивача будівельні матеріали повністю використанні для проведення реконструкції комунальних закладів, які знаходяться на балансі Дубенської міської ради теж не може бути підставою покладення відповідальності за зобов"язаннями КП «Дубнорембуд» на Дубенську міську раду.

Як уже зазначалося вище відповідно до статті 62 Господарського кодексу України передбачено, що підприємство є самостійним суб"єктом господарювання, а відповідно до п.1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов"язаннями.

Таким чином при виникненні зобов"язань між КП «Дубнорембуд» та Дубенською міською радою останні самостійно відповідають одне перед одним незалежно від наявності у них зобов"язань перед третіми особами.

Поняття і види доказів викладені у статті 32 ГПК України, згідно якої доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 36 ГПК України).

Відповідно до частини 1 статті 33 та частини 2 статті 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що норми ст. 38 ГПК України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази і п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначено одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарськими судами, в межах своїх повноважень, повинні бути створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснення всіх необхідних дій щодо їх витребування.

Проте, як встановлено судом, Позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог.

Відтак позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є безпідставним та необгрунтованим, і, відповідно, не підлягає задоволенню.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на Позивача.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в задоволенні позову до Дубенської міської ради про стягнення 47 628,82 грн..

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 13 травня 2017 року.

Суддя Марач В.В.