КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2017 р. Справа№ 910/19694/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко О.В.

За участі представників:

від позивача: Манжай М.С. - представник

від відповідача: Безносик А.О. - представник

від третьої особи-1: Хоменко А.Г. - представник

від третьої особи-2: не з'явився

від третьої особи-3: не з'явився

від третьої особи-4: ОСОБА_5 - представник;

ОСОБА_6 - представник;

ОСОБА_7 - представник

від третьої особи-5: ОСОБА_8 - особисто

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Київської міської ради та ОСОБА_9 на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 року у справі № 910/19694/16 (суддя: Привалова А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будконсалтинг-інвест»

до Київської міської ради

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

2) Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд»;

3) ОСОБА_10;

4) ОСОБА_9;

5) ОСОБА_8;

про визнання протиправним та скасування рішення № 759/1623 від 23.07.2015р.; визнання права оренди на земельну ділянк

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва 26.01.2017 року у справі № 910/19694/16 позовні вимоги ТОВ «Будконсалтинг-інвест» задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 23.07.2015р. №759/1623 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки площею 1,0649 га на АДРЕСА_1, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «Будконсалтинг-інвест», № 79-6-00448 від 09.11.2006».

Стягнуто з Київської міської ради на користь ТОВ «Будконсалтинг-інвест» судовий збір в розмірі 1378,00 грн.

В іншій частині вимог в позові відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Київська міська рада звернулася до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 року у справі № 910/19694/16 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення по справі, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «Будконсалтинг-інвест» відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга Київської міської ради мотивована тим, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та з неповним з'ясуванням всіх обставин справи.

Крім того, не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_9 звернувся до Київського апеляційного Господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 року у справі № 910/19694/16 та прийняти нове рішення по справі, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «Будконсалтинг-інвест» відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_9 мотивована тим, що судом не спростовано того факту, що обов'язок позивача вирішити майнові відносини за власний рахунок безпосередньо стосується третьої особи ОСОБА_9

Крім того, у скарзі зазначено, що оспорюване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права та не відповідає вимогам які ставляться до судового рішення.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.04.2017, у зв'язку з перебуванням судді Гончарова С.А. у відпустці, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя Тарасенко К.В., судді: Гаврилюк О.М., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2016 апеляційні скарги прийнято до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя Тарасенко К.В., судді: Гаврилюк О.М., Іоннікова І.А.

Представники третьої особи-2, третьої особи-3 та третьої особи-5 у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Представником третьої особи-4 05.04.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду подав заяву про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Тарасенко К.В., судді: Гаврилюк О.М., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 у задоволенні заяви представника ОСОБА_9 про відвід колегії суддів у складі головуючий суддя Тарасенко К.В., судді: Гаврилюк О.М., Іоннікова І.А. - відмовлено, та відкладено розгляд справи на 19.04.2017.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 19.04.2017 у зв'язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) на лікарняному, на підставі розпорядження № 09-53/1577/17 від 19.04.2017 для розгляду справи № 910/19694/16 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Іоннікової І.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Іоннікової І.А., Тищенко О.В.

19.04.2017 представником ОСОБА_9 через канцелярію суду подано клопотання про залучення додаткових доказів, а саме листа НАН України від 05.07.2016 № 16/467-40.

Заслухавши у судовому засіданні думку присутніх учасників процесу, колегія суддів дійшла до висновку про обґрунтованість клопотання про долучення додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду та про залучення до справи додаткового доказу.

Представники третьої особи-2 та третьої особи-3 у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представників третьої особи-2 та третьої особи-3.

Дослідивши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22 вересня 2006 року у справі №2/536 задоволено позов ТОВ «Будконсалтинг-інвест» до Київської міської ради та Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); визнано за ним право на оренду земельної ділянки. Визнано укладеним з дня набрання рішенням законної сили договір оренди, а земельну ділянку - такою, що передана в оренду з моменту набрання чинності судовим рішенням. Зобов'язано Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєструвати договір оренди земельної ділянки у встановленому порядку.

Вказане судове рішення набрало законної сили, у зв'язку з чим договір оренди зареєстровано за №79-6-00448 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Отже, між відповідачем, як орендодавцем, та позивачем, як орендарем, укладено Договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, розміщену за адресою: АДРЕСА_1, розмір 10649 кв.м, цільове призначення: для будівництва житлово-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною автостоянкою, кадастровий номер: НОМЕР_1.

Згідно з п. 3.1 договору оренди, його укладено на десять років.

Договір оренди земельної ділянки зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 09 листопада 2006 року за №79-6-00448 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22 вересня 2006 року у справі №2/536 Київською міською радою в апеляційному й касаційному порядку не оскаржувалось та є чинним на день розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарсько-процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч. 2 ст. 125 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ст. 17 Закону України «Про оренду землі», право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Таким чином, з моменту державної реєстрації договору оренди, якою є 09 листопада 2006 року, позивач був законним користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, розміром 10649 кв.м, цільове призначення: для будівництва житлово-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною автостоянкою, кадастровий номер: НОМЕР_1.

23.07.2015р. Київською міською радою було прийнято рішення №759/1623 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки площею 1,0649 га на АДРЕСА_1, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «Будконсалтинг-інвест», № 79-6-00448 від 09.11.2006». Підставою прийняття вказаного рішення стало невиконання пункту 8.4. договору оренди в частині не вирішення питання майнових відносин в установленому порядку до закінчення оформлення дозвільної документації на будівництво виключно за рахунок ТОВ «Будконсалтинг-інвест», несплатою орендної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням №759/1623 від 23.07.2015р. Київська міська рада вирішила:

1. Розірвати договір оренди земельної ділянки площею 1,0649 га на АДРЕСА_1, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «Будконсалтинг-інвест», № 79-6-00448 від 09.11.2006.

2. Надати земельній ділянці площею 1,0649 га на АДРЕСА_1 статусу скверу.

3. Внести зміни до Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затверджених рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381, а саме: додати сквер згідно з пунктом 1 цього рішення до переліку скверів Голосіївського району.

4. Київському комунальному об'єднанню зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» здійснити відповідні організаційно-правові заходи щодо благоустрою земельної ділянки площею 1,0649 га на АДРЕСА_1.

5. Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації):

5.1 Вчинити відповідні дії для зняття з реєстрації договору оренди земельної ділянки площею1,0649 га на АДРЕСА_1, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «Будконсалтинг-інвест», № 79-6-00448 від 09.11.2006.

5.2. Проінформувати ТОВ «Будконсалтинг-інвест» про прийняття цього рішення.

6. Контроль за виконанням цього рішення покласти на постійну комісію Київської міської ради з питань екологічної політики та на постійну комісію Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування.

Позивача не погодився з вказаним рішенням відповідача, вважаючи, що останнє порушувало його права, як орендаря, на момент прийняття рішення спірної земельної ділянки та переважне право на поновлення строку дії договору оренди земельної ділянки, останній звернувся до суду з вказаним позовом.

Згідно зі ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України. При цьому, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 12 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із ст.ст.13, 41 Конституції України передбачено, що від імені українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до ст.ст.142, 143 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради (ст.5 Закону України «Про оренду землі»).

Як вказувалось вище, у ст. 9 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) зазначено, що до відання міських рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди.

За приписами ст. 3 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За приписами ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 21 Цивільного кодексу України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову (п.2 Роз'яснення №02-5/35 від 26.01.2000р. Президії Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів»).

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи поданий позов, Товариство з обмеженою відповідальністю «Буд консалтинг-інвест» посилалось на невідповідність оспорюваного рішення нормам чинного законодавства України та порушення відповідачем договірних зобов'язань за Договором оренди земельної ділянки № 79-6-00448 від 09.11.2006р.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 9 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Згідно зі ст. 13, ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 4.1, п. 4.5 договору оренди, визначена цим договором орендна плата за земельну ділянку становить платіж, який орендар самостійно розраховує та вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою у грошовій формі.

Орендна плата вноситься орендарем рівними частинами за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом тридцяти календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Згідно з п. «д» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Тобто, як вбачається з аналізу викладених норм, договір оренди може бути розірвано у разі систематичної несплати земельного податку або орендної плати. Разове порушення умов договору щодо зазначеного не є підставою для його розірвання.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року №6-146цс12.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Під час розгляду справи встановлено та відповідачем не спростовано факт своєчасної та повної сплати позивачем орендної плати з моменту отримання в оренду спірної земельної ділянки, що підтверджуються копіями відповідних платіжних документів, залученими до матеріалів справи.

Наведені обставини свідчать, що обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, про відсутність порушення умов договору оренди земельної ділянки № 79-6-00448 від 09.11.2006р. та приписів Закону України «Про оренду землі» в частині внесення орендної плати.

Крім того, в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач продовжував платити орендну плату навіть після того, як відповідачем було розірвано договір оренди земельної ділянки в односторонньому порядку оскаржуваним рішенням. Однак, відповідач не повідомив позивача про те, що ним орендна плата сплачується вже після розірвання договору оренди.

При цьому, як передбачено п. 5.2 оскаржуваного рішення, позивача повинно було бути проінформовано про розірвання договору оренди, однак, в матеріалах справи відсутні докази, що позивачу повідомлялось про прийняття оскаржуваного рішення.

В матеріалах справи також відсутні докази повідомлення позивача про розгляд питання про припинення з ним орендних правовідносин, що позбавило Товариство з обмеженою відповідальністю "Будконсалтинг-інвест" можливості надати свої пояснення щодо обставин які стосуються виконання Договору оренди.

Київська міська рада у своїх поясненнях зазначила, що порушення позивачем договору полягало у невиконанні вимог, викладених в абзаці 11 п. 8.4. Договору та вимог абзацу 10 п. 8.4. Договору.

Дослідивши зазначені доводи, колегія суддів зазначає наступне.

Абзацом 10 п. 8.4. Договору сторони погодили, що орендар зобов'язаний питання майнових відносин вирішувати в установленому порядку до закінчення оформлення дозвільної документації на будівництво виключно за рахунок ТОВ «Будконсалтинг-інвест».

У абзаці 11 п. 8.4. Договору вказано, що орендар зобов'язаний, зокрема, виконати вимоги, викладені в листах Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 11.08.2005 № 19-6618, Київської міської санітарно-епідеміологічної станції від 12.09.2005 № 6036, Державного управління екології та природних ресурсів в м. Києві від 09.11.2005 № 06-6-25/5539, дочірнього підприємства «Інститут генерального плану міста Києва» від 17.11.2005 № 2666.

При цьому, колегія суддів зазначає, що вказані листи як додатки до Договору не додавались, а вимоги викладені у вказаних листах в Договорі не конкретизовані, крім того, не конкретизовано які саме питання майнових відносин мали вирішуватись позивачем.

Стосовно порушення п. 8.4 Договору оренди земельної ділянки слід зазначити, що будь-яких зауважень з цього приводу або звернень позивачу від відповідача не надходило. Відповідачем протилежного не доведено та не спростовано вказаних доводів позивача,

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до п. 11.4, п. 11.5 Договору оренди, договір може бути розірваний: за взаємною згодою сторін; за рішенням суду, в порядку, встановленому законом; в односторонньому порядку за ініціативою орендодавця, із звільненням орендодавця від відповідальності, згідно з Господарським кодексом України, в разі, коли орендар використовує земельну ділянку способами, які суперечать екологічним вимогам, не за цільовим призначенням, систематично (протягом півроку), не сплачує орендну плату, порушення строків завершення забудови земельної ділянки, встановлених п. 8.4 договору, здійснення без згоди орендодавця передачі або відчуження права користування земельною ділянкою третім особам.

Договір може бути достроково розірваний у разі невиконання або неналежного виконання орендарем обов'язків, визначених у п.п. 5.1, 8.4 договору.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

З матеріалів справи вбачається, що після розірвання в односторонньому порядку вищезазначеного договору оренди, спірній земельній ділянці надано статус скверу.

Згідно зі ст. ст. 24, 25 Закону України «Про оренду землі» орендодавець, зокрема, має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди. Орендар має право господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Статтею 30 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Як було зазначено вище, у Договорі № 79-6-00448 від 09.11.2006р. визначено цільове призначення земельної ділянки - для будівництва житлово-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною автостоянкою.

Також положеннями п. 8.2. Договору оренди визначено, що орендодавець зобов'язаний не вчиняти дії, які перешкоджали б орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Аналогічний припис міститься у ст. 24 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Всупереч вищенаведеним нормативним приписам законодавства та умовам Договору оренди, Київською міською радою оскаржуваними рішенням було змінено цільове призначення орендованої позивачем земельної ділянки, тоді як остання за умовами договору оренди була передана в користування позивачу безпосередньо для будівництва житлово-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною автостоянкою.

Таким чином, прийняття Київською міською радою рішення від 23.07.2015р. №759/1623 щодо надання статусу скверу земельній ділянці площею 1,0649 га на АДРЕСА_1 не відповідає приписам чинного законодавства та порушує права позивача.

Також, господарський суд звертає увагу, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням встановленого законом порядку оскільки зміна цільового призначення земельної ділянки відбулася без проекту землеустрою щодо її відведення.

Згідно з ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить відповідно до закону вирішення питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки є використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому порядку.

Статтею 19 Земельного кодексу України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі оздоровчого призначення; г) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; є) землі лісогосподарського призначення; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики та іншого призначення.

Частинами 1, 2 статті 20 Земельного кодексу України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Правові та організаційні засади озеленення населених пунктів, спрямовані на забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини визначають Правила утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року №105.

Пунктом 2.1 Правил №105, передбачено, що озеленені території - ділянки землі, на яких розміщена рослинність природного чи штучного походження (садово-паркові комплекси та об'єкти зеленого будівництва). Сквер - упорядкована й озеленена ділянка площею від 0,02 га до 2,0 га, яка є елементом архітектурно-художнього оформлення населених місць, призначена для короткочасного відпочинку населення.

Згідно п. 4 рішення Київської міської ради «Про затвердження Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста» відповідно до функціонально-просторових характеристик озеленені території загального та обмеженого користування рекреаційного призначення типологічно визначаються таким чином: сквер - упорядкована озеленена територія рекреаційного призначення площею до 2,0 га.

Статтею 50 Земельного кодексу України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

При цьому, до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Водночас, частиною першої ст. 91 та частини першої ст. 96 Земельного кодексу України передбачено, що власники земельних ділянок та землекористувачі зобов'язані: зокрема, забезпечувати використання їх за цільовим призначенням.

Проте, відповідачем було прийнято оскаржуване рішення про надання спірній земельній ділянці, яка на момент прийняття рішення перебувала в оренді позивача та віднесена за цільовим призначенням до земель житлової та громадської забудови, статусу скверу, чим відповідно змінено цільове призначення земельної ділянки, та яка тепер, у відповідності до статті 38 Земельного кодексу України, відносяться до земель рекреаційного призначення.

Під час розгляду справи відповідач не надав суду доказів складання проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем в порушення встановленого законом порядку, за відсутності відповідного проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, прийнято рішення, яким змінено категорію цільового призначення спірної земельної ділянки, а саме із земель житлової та громадської забудови до земель рекреаційного призначення, внаслідок чого позивача фактично позбавлено передбачених законом прав землекористувача (орендаря), у відповідності до умов Договору оренди земельної ділянки № 79-6-00448 від 09.11.2006р.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що Київською міською радою було прийнято рішення №759/1623 від 23.07.2015р. з порушенням передбаченого чинним законодавством порядку та всупереч норм цивільного і земельного законодавства, що регулюють правовідносини в сфері оренди землі, а також з порушенням умов чинного на момент прийняття рішення Договору оренди, що в свою чергу порушує права та інтереси позивача.

Необхідно зазначити, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. (ст. 19 Конституції України).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. (ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. (ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Варто також зазначити, що Конституційний суд України у своєму рішенні №7-рп/2009 (пункт 5) вказав про те, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність не тільки перед фізичними особами, а й перед юридичними особами (стаття 74 Закону).

Нормами статті 13 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Стаття 55 Конституції гарантує кожному право на захист своїх прав і свобод у суді, а також на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оспорюване рішення №759/1623 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки площею 1,0649 га на АДРЕСА_1, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «Будконсалтинг-інвест», № 79-6-00448 від 09.11.2006» прийнято Київською міською радою з порушенням норм чинного законодавства, а відтак є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що скасування рішення №759/1623 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки площею 1,0649 га на АДРЕСА_1, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «Будконсалтинг-інвест», № 79-6-00448 від 09.11.2006» не порушує прав та охоронюваних інтересів третіх осіб, а обов'язки відповідача які виникли або могли виникнути у відносинах з третіми особами не входять до предмету доказування у даній справі.

Водночас, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права оренди земельної ділянки площею 1,0649 га на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі міста Києва задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги суперечать зазначеним вище положенням Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону України «Про оренду землі», якими закріплено виключне право органів місцевого самоврядування вирішувати питання надання земельних ділянок комунальної власності в орендне користування юридичним особам.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржників, викладені в апеляційних скаргах, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційні скарги відповідача та третьої особи-4 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Київської міської ради та ОСОБА_9 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 року по справі № 910/19694/16 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/19694/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

О.В. Тищенко