РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2017Справа №910/2814/17
Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

За участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Амос»
доАграрного фонду
простягнення 1520035,11 грн.
за участю представників сторін:

від позивача:Гринь Ю.П. (довіреність б/н від 07.06.2016р.);
від відповідача:Делявська Г.М. (довіреність №586 від 03.01.2017р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Амос» (надалі - ТОВ «ВКФ «Амос», позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Аграрного фонду (надалі - відповідач) про стягнення 1520035,11 грн. заборгованості за договором складського зберігання цукру №1Ц від 30.01.2014р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.02.2017р. порушено провадження у справі №910/2814/17, розгляд справи призначено на 22.03.2017р.

20.03.2017р. представником відповідача через відділ документообігу суду подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю представника у іншому процесі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.03.2017р. розгляд справи відкладено на 05.04.2017р., у зв'язку із задоволенням клопотання відповідача.

04.04.2017р. представником відповідача через відділ документообігу подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову із наведених у відзиві підстав.

05.04.2017р. представником позивача через відділ документообігу подано витребувані ухвалою від 22.03.2017р. докази.

За наслідками судового засідання 05.04.2017р. судом винесено ухвалу про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів, розгляд справи відкладено на 26.04.2017р.

18.04.2017р. відповідачем подано через відділ документообігу суду документи витребувані ухвалою суду від 05.04.2017р.

25.04.2017р. позивачем подано через відділ документообігу суду документи витребувані ухвалою суду від 05.04.2017р.

Позивач у судовому засіданні 26.04.2017р. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Клопотань про відкладення розгляду справи в порядку ст.77 Господарського процесуального кодексу України від відповідача до Господарського суду міста Києва не надходило.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення по справі № 910/2814/17.

Розглянувши матеріали справи Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписом ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

30.01.2014р. між ТОВ «ВКФ «Амос» (надалі - зберігач) та Аграрним фондом (надалі - поклажодавець) було укладено договір складського зберігання цукру №1Ц (надалі - договір), згідно із п. 1.1. якого поклажодавець передає, а зберігач приймає цукор на відповідальне відокремлене зберігання згідно ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в кількості 59 278 тонн 655кг, якість якого відповідає ДСТУ 4623:2006, упакованого в поліпропіленові мішки з поліетиленовими або поліпропіленовими мішками-вкладками, у кількості 1185573 штук, а також 1 неповний мішок в якому 5 кг.

Пунктом 1.2. договору сторони погодили, що прийняття цукру на зберігання та видача його поклажодавцю, посвідчується актом передавання-приймання, який є невід'ємною частиною цього договору.

Як визначено пунктом 1.3. договору, фактичне зберігання цукру: Київська область, м. Ьровари, вул. Підприємницька,22.

Згідно п. 3.6. договору, поклажодавець зобов'язаний своєчасно відшкодовувати витрати за наданні йому послуги на підставі актів, зміст та форма яких відповідають чинному законодавству України, в межах коштів, передбачених ЗУ «Про Державний бюджет України» на відповідний строк.

Відповідно до п. 4.1. договору сторони визначили, що розрахунки відшкодування витрат проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість шляхом перерахування на поточний рахунок зберігача. Відшкодування витрат зі зберігання цукру здійснюється на підставі актів, підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених печатками та становить 12,50 грн. за 1 тонну в місяць (п.п. 4.2. та 4.3. договору)

Розділом 5 договору закріплено строки зберігання цукру - до пред'явлення вимоги поклажогдавцем.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2014., а в частині невиконаних зобов'язань - до їх повного виконання (п. 8.1. договору).

Вищезазначений договір підписано уповноваженими особами сторін та скріплено печатками їх підприємств.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що 31.12.2015р. договір складського зберігання цукру №1Ц від 30.01.2014р. внаслідок не продовження дії припинився. Але, враховуючи той факт, що поклажодавець не забрав предмет зберігання зі складських приміщень зберігача, останнім нараховано до сплати відповідачем на користь позивача вартість за фактичні послуг зберігання за період з 01.01.2016р. по 17.03.2016р.

Так, судом встановлено, що після закінчення строку дії договору зберігання цукру позивачем було надано послуги відповідачу зі складського зберігання:

- 49000,805 тонн за період з 01.01.2016р. по 31.01.2016р. згідно акту виконаних робіт №ОУ-0000013 від 31.01.2016р.;

- 49000,805 тонн за період з 01.02.2016р. по 10.02.2016р., 48800,805 тонн за 11.02.2016р., 47800,805 тонн за період з 12.02.2016р. по 25.02.2016р. та 47550,805 тонн за період з 26.02.2016р. по 29.02.2016р. згідно акту виконаних робіт №ОУ-0000054 від 29.02.2016р.;

- 47550,805 тонн за період 01.03.2016р. по 03.03.2016р. та 47300,805 тонн за період з 04.03.2016р. по 16.03.2016р.

Отримані відповідачем послуги зі зберігання за січень-березень 2016р. на загальну суму 1520035,11 грн., останнім не сплачені, отже, внаслідок порушення зі сторони відповідача умов договору в частині проведення розрахунків, у Аграрного фонду утворилась заборгованість зі сплати отриманих послуг в розмірі 1520035,11 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачем було надіслано на адресу відповідача письмову вимогу (претензію) за вих. №197 від 05.12.2016р. з вимогою про сплату коштів за отримані послуги складського зберігання.

Отримавши від відповідача лист-відповідь на претензію позивача, останній звернувся до суду із вимогою про стягнення суми за фактично отриманні послуги.

Водночас, відповідач у відзиві заперечував проти задоволення позовних вимог посилався на те, що копії актів виконаних робіт за спірний період підписані не уповноваженою особою та не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідач у відзиві також зазначив, що з підстав того, що постановою старшого слідчого Генеральної прокуратури України від 17.03.2016р. предмет зберігання за договором визнано речовим доказом та зазначено про його переміщення до іншого приміщення із подальшою інвентаризацією, зазначив, що обсяги цукру-піску не можуть бути підтверджені належними доказами до закінчення проведення інвентаризації.

Як зазначено сторонами 13.01.2016р. постановою старшого слідчого ГПУ призначено інвентаризацію цукру-піску, який перебував у складських приміщеннях за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька,22.

Постановою старшого слідчого Генеральної прокуратури України від 17.03.2016р. визнано речовим доказом цукор-пісок, який перебуває на складах ТОВ «ВКФ «Амос» за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька,22. У названій постанові також зазначено, що переміщення та відповідальне зберігання цукру-піску забезпечує ПАТ «Аграрний фонд»

Згідно наявних у матеріалах справи доказів, інвентаризація цукру-піску за спірним договором триває.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного:

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем договір №1Ц від 30.01.2014р. за змістом та своєю правовою природою є договором складського зберігання.

У відповідності до частини 3 та 4 статті 294 Господарського кодексу України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статтею 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Приписами ст. 938 Цивільного кодексу України визначено, що якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ст. 946 Цивільного кодексу України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Аналогічні положення відображаються в п. 5.1. договору, а саме: строк зберігання цукру до пред'явлення вимоги поклажедавцем.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що продовження зберігання зерна після закінчення строку, встановленого п. 8.1. договору (до 31.12.2014р), дає зберігачу право вимагати оплати за весь фактичний час зберігання.

Суд зазначає, що відповідно до наявних в матеріалах справи дозволів Аграрного фонду на переоформлення предмету зберігання за договором, встановлено зменшення обсягів цукру-піску за спірний період з 49000,805 тонн до 47300,805 тонн.

Вищезазначене зменшення не заперечено відповідачем, та знаходить своє відображення: в складських довідках щодо наявності цукру-піску, актах виконаних робіт та розрахунках обсягів коштів за зберігання за спірний період відповідно до умов договору.

Пунктом 4.2 договору сторони встановили, що розмір відшкодування витрат за зберігання становить 12,50 грн. за 1 тонну в місяць з урахуванням ПДВ.

Отже виходячи із вище визначеного судом встановлено, що за період з січня 2016 року по березень 2016 року, з урахуванням зменшення обсягів цукру-піску позивачем були надані відповідачу послуги зі складського зберігання цукру у загальному розмірі 1520035,11 грн.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України укладення договору передбачає відповідність останнього встановленим законодавством вимогам, і його умови не суперечать положенням нормативно-правових актів. Отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись.

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язання за своєю правовою природою є правовідношенням, зміст якого розкривається, як через активну поведінку боржника - здійснення ним певної дії (передачі майна, виконання роботи, надання послуги, сплати грошей тощо), так і пасивну - утримання від певної дії. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених у статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України встановлено загальне правило виконання зобов'язання, а саме - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Саме належне виконання зобов'язання означає досягнення тієї мети, яку сторони ставили перед собою, вступаючи у зобов'язання. Належне виконання тягне за собою припинення зобов'язання (ст. 599 ЦК).

Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, з наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено, що на момент звернення позивача до суду обов'язок сплати отриманих відповідачем послуг за зберігання у розмірі 1520035,11 грн. настав.

Проте, всупереч умовам укладеного договору і положенням ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України, відповідач взяті на себе за договором №1Ц від 30.01.2014р. зобов'язання не виконав, послуги у передбачений строк не оплатив

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення відповідача щодо дійсних обсягів предмету зберігання - цукру-піску за договором впродовж спірного періоду, суд вважає необґрунтованими та не доведеними виходячи з наступного.

Умовами договору передбачено обов'язки зберігача, зокрема, але не виключно: попередньо погоджувати з поклажодавцем всі дії стосовно цукру; надавати можливість перевірки наявності цукру та документів, що підтверджують його кількісний та якісний стан.

Судом встановлено, що будь-яких доказів проведення перевірки кількісного чи якісного стану цукру за період з 01.01.2016р. по 17.03.2016р. (дата винесення постанови про визнання цукру-піску за договором речовим доказом) відповідачем не надано, а отже й не спростовано доказів позивача відносно обсягів цукру-піску.

Окрім того, судом зазначається, що в разі невідповідності реальних обсягів цукру-піску за спірним договором - фактично визначеним обсягам встановленим за наслідками інвентаризації, відповідач має право звернутися до суду із позовом про відшкодування збитків, завданих поклажодавцю втратами від нестачі цукру у визначених обсягах.

Викладені у відзиві доводи щодо відсутності повноважень у особи зі сторони позивача, що підписала акти (первинні документи), якими позивач обґрунтовує свої вимоги, що позбавляє такі акти виконаних робіт статусу первинного документу, який підлягає первинному обліку, не приймаються судом з огляду на те, що порушення правил ведення бухгалтерського обліку не впливає на існування господарського зобов'язання з оплати відповідачем вартості наданих послуг складського зберігання цукру.

За таких обставин, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов'язання щодо оплати отриманих послуг зберігання в розмірі 1520035,11 грн. та не спростував заявлених позовних вимог в цій частині, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги ТОВ «ВКФ «Амос» про стягнення з Аграрного фонду заборгованості у розмірі 1520035,11 грн. є правомірними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом.

Витрати по сплаті судового збору, з урахуванням приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва. -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Амос» задовольнити.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, місто Київ, вулиця Б.Грінченка, будинок 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Амос» (07400, Київська обл., місто Бровари, вулиця Підприємницька, будинок 22, ) заборгованість у розмірі 1520035 (один мільйон п'ятсот двадцять тисяч тридцять п'ять) грн. 11 коп. та судовий збір у розмірі 22800 (двадцять дві тисячі вісімсот) грн. 52 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено - 03.05.2017 року.

Суддя В.В. Князьков