ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.05.17р. Справа № 904/3123/17

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (м. Вільногірськ, Дніпропетровської області)

до Департаменту соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (м. Вільногірськ, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором на перевезення пільгових категорій громадян та на фінансування витрат, пов'язаних з перевезенням пільгових категорій громадян № 6/П-2015 від 04.03.2015 у загальному розмірі 80 195 грн. 34 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - підприємець (свідоцтво про державну реєстрацію)

ОСОБА_2 - адвокат (договір про надання правової допомоги від 03.11.2016)

від відповідача: Лимар Н.В. - представник (довіреність № 2081/01-95/17-01.2 від 11.04.2017)

Зубченко О.О. - представник (довіреність № 2079/01-95/17-01.2 від 11.04.2017)

присутній: ОСОБА_5 - НОМЕР_1 від 24.09.2001

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Департаменту соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (далі - відповідач) заборгованість за договором на перевезення пільгових категорій громадян та на фінансування витрат, пов'язаних з перевезенням пільгових категорій громадян № 6/П-2015 від 04.03.2015 у загальному розмірі 80 195 грн. 34 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 71 616 грн. 13 коп. - основний борг;

- 6 660 грн. 30 коп. - інфляційні втрати;

- 1 918 грн. 91 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором на перевезення пільгових категорій громадян та на фінансування витрат, пов'язаних з перевезенням пільгових категорій громадян № 6/П-2015 від 04.03.2015 в частині повної та своєчасної оплати наданих позивачем в період з 01.07.2015 по 31.12.2015 послуг, та, відповідно, наявністю боргу у сумі 71 616 грн. 13 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з січня 2016 року по листопад 2016 року у сумі 6 660 грн. 30 коп. та 3% річних за період прострочення з 31.12.2015 по 19.11.2016 у сумі 1 918 грн. 91 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21.03.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 12.04.2017.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 202098/17 від 07.04.2017), в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що порушення відповідачем його зобов'язань за договором на перевезення пільгових категорій громадян та на фінансування витрат, пов'язаних з перевезенням пільгових категорій громадян № 6/П-2015 від 04.03.2015 відбулося через недостатній обсяг субвенцій, виділених з державного бюджету на 2015 рік. Крім того, відповідач не міг вплинути на рішення вищих органів щодо надання необхідного обсягу субвенції з державного бюджету на фінансування компенсаційних виплат за перевезення пільгових категорій громадян і не міг передбачити дану обставину при укладенні вказаного договору, а отже, не може нести за це відповідальність.

Від позивача надійшла заява (вх.суду 21299/17 від 12.04.2017), в якій він просив суд долучити до матеріалів справи додаткові докази.

Від відповідача надійшла заява (вх.суду 21300/17 від 12.04.2017), в якій він просив суд долучити до матеріалів справи додаткові докази.

У судове засідання 12.04.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 12.04.2017 представником позивача було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представником відповідача у судовому засіданні 12.04.2017 було викладено зміст відзиву на позовну заяву, які він просив врахувати під час прийняття рішення по справі, та відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 12.04.2017 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 04.05.2017.

Від позивача надійшла заява (вх.суду 25583/17 від 04.05.2017), в якій він просив суд долучити до матеріалів додаткові докази.

У судове засідання 04.05.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 04.05.2017 наполягав на задоволенні його позовних вимог, посилаючись на те, що матеріали справи містять всі докази на підтвердження правомірності його вимог, а заперечення відповідача не узгоджуються з нормами чинного законодавства.

У судовому засіданні 04.05.2017 представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 04.05.2017 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 04.05.2017 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Так, 04.03.2015 між Департаментом соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (далі - платник, відповідач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - перевізник, позивач) було укладено договір на перевезення пільгових категорій громадян та на фінансування витрат, пов'язаних з перевезенням пільгових категорій громадян № 6/П-2015 (далі - договір, а.с.18-19), відповідно до пункту 1.1. якого, у порядку та на умовах, визначених договором, Законом України від 05.04.2001 № 2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" та іншими чинними нормативно-правовими актами України, перевізник за власний рахунок, здійснює перевезення пільгових категорій громадян, які мають відповідні пільги у міському сполученні, а платник здійснює компенсаційні виплати за проїзд пільгових категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, передбачені Бюджетним кодексом України від 08.07.2010 № 2456-VI, Законом України від 28.12.2014 № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та іншими чинними нормативно-правовими актами України.

У пунктах 7.1. та 7.2. договору сторони погодили, що договір набирає чинності з 01.01.2015 та діє до 31.12.2015, а в частині виникнення зобов'язань - до повного їх виконання. Жодна із сторін не може в односторонньому порядку припинити дію договору, якщо за нею залишилися перед іншою стороною невиконані зобов'язання.

Доказів зміни, розірвання, визнання договору недійсним повністю або частково сторонами суду не надано.

Звертаючись із позовом до суду позивач посилається на те, що відповідачем порушені зобов'язання за договором на перевезення пільгових категорій громадян та на фінансування витрат, пов'язаних з перевезенням пільгових категорій громадян № 6/П-2015 від 04.03.2015 в частині повної та своєчасної оплати наданих відповідачем в період з 01.07.2015 по 31.12.2015 послуг, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 71 616 грн. 13 коп. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме: майново-господарських зобов'язань згідно зі статтями 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статтями 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, у розділі 1 договору сторонами були погоджені умови щодо предмета договору, а саме:

- згідно із умовами договору перевізник, за власний рахунок, здійснює перевезення пільгових категорій громадян, які мають відповідні пільги у громадському транспорті міського сполучення на міському автобусному маршруті № 1 автобусом, що має належний технічний стан (пункт 1.2. договору);

- автомобільне перевезення пільгової категорії громадян на міському маршруті здійснюється на підставі пільгового талону та при пред'явленні пільговиком оригінала пільгового посвідчення, яке пред'являється при посадці в автотранспорт (пункт 1.3. договору).

Відповідно до пункту 5.1. договору ціна договору визначається відповідно до затверджених бюджетних призначень на один календарний рік та може змінюватись протягом року при уточненні бюджету додатковими угодами до договору.

Так, позивачем в період з липня по грудень 2015 року було надано послуги з перевезення пільгових категорій громадян, які мають відповідні пільги у міському сполученні, на підтвердження чого позивачем та відповідачем було складено наступні довідки:

- довідка № 07 від 31.01.2015 на суму 11 352 грн. 00 коп. (а.с.20);

- довідка № 15 від 27.02.2015 на суму 17 994 грн. 00 коп. (а.с.21);

- довідка № 26 від 30.03.2015 на суму 10 332 грн. 00 коп. (а.с.22);

- довідка № 38 від 30.04.2015 на суму 17 787 грн. 00 коп. (а.с.23);

- довідка № 46 від 29.05.2015 на суму 18 238 грн. 00 коп. (а.с.24);

- довідка № 60 від 30.06.2015 на суму 11 014 грн. 00 коп. (а.с.25);

- довідка № 69 від 31.07.2015 на суму 16 026 грн. 00 коп. (а.с.28);

- довідка № 81 від 31.08.2015 на суму 13 638 грн. 00 коп. (а.с.26);

- довідка № 92 від 30.09.2015 на суму 16 052 грн. 00 коп. (а.с.27);

- довідка № 101 від 30.10.2015 на суму 15 770 грн. 00 коп. (а.с.29);

- довідка № 110 від 30.11.2015 на суму 16 429 грн. 00 коп. (а.с.30);

- довідка № 122 від 30.12.2015 на суму 16 254 грн. 00 коп. (а.с.31).

Заперечення відповідача щодо якості та обсягів наданих послуг в матеріалах справи відсутні.

В той же час, договорі сторони визначили зобов'язання сторін за договором, зокрема:

- згідно з пунктом 1.4. договору розрахунки за надані послуги між перевізником та платником проводяться відповідно до кількості перевезених пасажирів пільгової категорії громадян згідно з наданими перевізником підтверджуючими документами;

- у відповідності з пунктами 2.4.1. та 2.4.2. платник зобов'язується: передбачати кошти з державного бюджету міському в необхідних обсягах, які будуть спрямовані на компенсаційні виплати за проїзд пільгових категорій громадян, в межах прийняття місцевого бюджету та затвердження кошторису доходів та видатків; здійснювати перерахування коштів, передбачених на проведення компенсаційних витрат за проїзд пільгових категорій громадян, згідно кошторису доходів та видатків в межах кошторисних призначень, на підставі наданих розрахунків та звітів з підтверджуючими документами;

- згідно з умовами пункту 5.2. договору платник зобов'язаний після надходження субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на фінансування пільг, протягом п'ять робочих днів перерахувати кошти на рахунок перевізника, на підставі отриманих від нього щомісячних звітів та документів, зазначених у договорі;

- у пункті 5.4. договору сторони визначили, що у разі виникнення заборгованості з надання компенсаційних виплат за проїзд пільгових категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, заборгованість сплачується платником по тарифам на перевезення пільгової категорії громадян, що діяли на момент виникнення такої заборгованості;

- вид розрахунків - безготівковий, форма розрахунків - платіжне доручення, валюта - українська гривня (пункт 5.5. договору).

При цьому, в порушення вказаних умов договору, відповідач у повному обсязі не відшкодував позивачу витрати на надання в період з липня по грудень 2015 року послуги з перевезення пільгових категорій громадян, які мають відповідні пільги у міському сполученні, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 71 616 грн. 13 коп.

Як вбачається з наявних у справі доказів, відповідачем оплачені надані відповідачем послуги були лише частково (а.с.64-90,104). Крім того, на підтвердження сум заборгованості за надані позивачем послуги, позивач та відповідач складали акти звіряння розрахунків, в яких в різний час фіксували наявність заборгованості відповідача у певних сумах (а.с.32-34, 136-147).

Враховуючи викладене, матеріалами справи підтверджується, що зобов'язання щодо повної оплати наданих позивачем в період з липня по грудень 2015 року пільг відповідачем були порушені, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 71 616 грн. 13 коп.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності претензій відповідача стосовно строків, якості та об'єму надання послуг. Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Так, відповідно до умов договору, відповідач зобов'язався: після надходження субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на фінансування пільг, протягом п'ять робочих днів перерахувати кошти на рахунок перевізника, на підставі отриманих від нього щомісячних звітів та документів, зазначених у договорі; здійснювати перерахування коштів, передбачених на проведення компенсаційних витрат за проїзд пільгових категорій громадян, згідно кошторису доходів та видатків в межах кошторисних призначень, на підставі наданих розрахунків та звітів з підтверджуючими документами.

З приводу визначеного у договорі порядку оплати та фактичних правовідносин сторін, що склалися в процесі виконання спірного договору, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, враховуючи умови пунктів 1.4. та 5.2. договору та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що умови укладеного між сторонами договору не містили конкретного строку оплати наданих позивачем послуг, а, отже, з урахуванням приписів статті 530 Цивільного кодексу України, строк виконання відповідачем зобов'язань з оплати наданих позивачем послуг, пов'язаний з моментом пред'явлення вимоги виконавцем.

Так, позивачем 26.04.2017 була вручена відповідачу претензія, в якій позивач вимагав негайного погашення заборгованості за надані відповідно до договору на перевезення пільгових категорій громадян та на фінансування витрат, пов'язаних з перевезенням пільгових категорій громадян № 6/П-2015 від 04.03.2015 послуги, у сумі 71 616 грн. 13 коп. Оригінал вказаної претензії міститься в матеріалах справи та у нижньому куті першого аркуша претензії міститься вхідний штамп підприємства відповідача про її отримання 26.04.2017 (а.с.154-156).

Також, в матеріалах справи міститься відповідь на вказану претензію відповідача, в якій він посилається на те, що порушення відповідачем його зобов'язань за договором на перевезення пільгових категорій громадян та на фінансування витрат, пов'язаних з перевезенням пільгових категорій громадян № 6/П-2015 від 04.03.2015 відбулося через недостатній обсяг субвенцій, виділених з державного бюджету на 2015 рік. Крім того, відповідач не міг вплинути на рішення вищих органів щодо надання необхідного обсягу субвенції з державного бюджету на фінансування компенсаційних виплат за перевезення пільгових категорій громадян і не міг передбачити дану обставину при укладенні вказаного договору, а отже, не може нести за це відповідальність (а.с.158-159).

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що строк оплати наданих позивачем в період з 01.07.2015 по 31.12.2015 послуг на залишкову суму 71 616 грн. 13 коп. настав 03.05.2017.

Станом на день розгляду справи, доказів оплати наданих позивачем послуг суду не надано.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з нормами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження погашення заборгованості за надані позивачем послуги на залишкову суму 71 616 грн. 13 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 71 616 грн. 13 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, а отже, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 71 616 грн. 13 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих позивачем послуг у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були нараховані та заявлені до стягнення з відповідача інфляційні втрати за період з січня 2016 року по листопад 2016 року у сумі 6 660 грн. 30 коп. та 3% річних за період прострочення з 31.12.2015 по 19.11.2016 у сумі 1 918 грн. 91 коп.

В той же час, як встановлено судом, сума заборгованості у розмірі 71 616 грн. 13 коп. виникла у відповідача лише 04.05.2017, отже, нарахування інфляційних втрат в період з січня 2016 року по листопад 2016 року та 3% річних в період прострочення з 31.12.2015 по 19.11.2016 є неправомірним, оскільки прострочення у вказані періоди було відсутнє, а у задоволенні вимог про стягнення 6 660 грн. 30 коп. інфляційних втрат та 1 918 грн. 91 коп. - 3% річних слід відмовити.

Отже, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Щодо сплати судового збору та розподілу судових витрат по справі суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить 1 600 грн. 00 коп.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 600 грн. 00 коп.) та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (240 000 грн. 00 коп.); за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 600 грн. 00 коп.).

Ціна позову становить 80 195 грн. 34 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 1 600 грн. 00 коп. (1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

В той же час, відповідно до квитанції № 0691-3422-9428-0401від 22.11.2016 позивачем було сплачено 1 633 грн. 49 коп. судового збору.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" (у разі надходження відповідного клопотання) повернути позивачу суму надмірно сплаченого ним судового збору у розмірі 33 грн. 49 коп. (1 633,49 - 1 600,00).

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Департаменту соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (51700, Дніпропетровська область, м. Вільногірськ, вулиця Жовтнева, будинок 29; ідентифікаційний код 23928609) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (51700, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1) - 71 616 грн. 13 коп. - основного боргу, 1 428 грн. 83 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

В порядку, передбаченому частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (51700, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1) надмірно сплачений судовий збір у сумі 33 грн. 49 коп., сплачений відповідно до квитанції № 0691-3422-9428-0401від 22.11.2016, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 05.05.2017.

Суддя Ю.В. Фещенко