РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. Справа № 903/237/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Бучинська Г.Б. ,

суддя Василишин А.Р.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації у Волинській області

на рішення господарського суду Волинської області від 04.04.2017 р.

у справі № 903/237/17 (суддя Шум М.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії ПАТ "Укртелеком"

до відповідача ОСОБА_1 соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації у Волинській області

за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -ОСОБА_2 управління Державної казначейської служби у Волинській області

про стягнення 8069,30 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3

від відповідача: не зявився;

від третьої особи: не зявився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 04.04.2017 р. у справі № 903/237/17 задоволено позов Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії ПАТ "Укртелеком". Стягнуто з ОСОБА_1 соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації у Волинській області на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії 8069,30 грн. та 1600 грн. судового збору.

При задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем належним чином виконуються обов'язки, щодо надання пільговим категоріям громадян Ковельського району Волинської області телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Взявши до уваги, що наявність заборгованості документально підтверджена та врахувавши, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання суд першої інстанції позов задоволив.

При цьому, господарський суд Волинської області відхиляючи посилання відповідача про відсутність договору між сторонами як на підставу відмови у позові, вказав, що чинним законодавством не передбачено обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у даній справі виникли безпосередньо із приписів Законів України, та породжують для сторін права та обовязки незалежно від їх волевиявлення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині стягнення з ОСОБА_1 соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації у Волинській області 1600 грн. судового збору, останнє звернулося з апеляційною скаргою.

Відповідач вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги приписи п.19 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", якими звільнено від сплати судового збору органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчі органи міських рад, на які покладено завдання щодо вирішення питання соціального захисту населення.

Скаржник доводить, що через невірне застосування норм права, судом було безпідставно покладено на відповідача витрати зі сплати судового збору.

Просить задоволити апеляційну скаргу та скасувати рішення господарського суду Волинської області від 04.04.2017 р. у справі № 903/237/17, в частині стягнення з відповідача 1600 грн. судового збору.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії ПАТ "Укртелеком" просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Волинської філії ПАТ "Укртелеком" вказує, що ним надавались телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян Ковельського району Волинської області, водночас відповідач, на якого, відповідно до законодавства, покладено обовязок з компенсації вартості надання пільгових послуг, з позивачем розрахувався частково, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Позивач звертає увагу суд на те, що під час слухання справи відповідач добровільно сплатив частину заборгованості у сумі 56463,65 грн. і доводить, що вказаними діями останній фактично визнав позовні вимоги. Пояснює, що правомірність стягнення заборгованості підтверджується і тим, що ОСОБА_1 соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації у Волинській області не оскаржує рішення суду в частині стягнення заборгованості, а лише в частині стягнення судового збору у сумі 1600 грн.

ПАТ "Укртелеком" в особі Волинської філії ПАТ "Укртелеком" зазначає про законність прийняття рішення щодо стягнення з відповідача судового збору, оскільки дії суду першої інстанції відповідають положенням ч.4 ст.49 ГПК України, натомість п.19 ст.5 Закону України "Про судовий збір" встановлює саме пільги щодо сплати судового збору при зверненні до суду і не стосується розподілу судового збору за результатами розгляду справи.

З огляду на законність та обґрунтованість рішення господарського суду Волинської області від 04.04.2017 р. у справі № 903/237/17 позивач просить залишити його без змін апеляційну скаргу без задоволення.

При розгляді апеляційної скарги та матеріалів справи, колегією суддів було встановлено, що відповідно до ст.43 Бюджетного кодексу України органи Казначейської служби є юридичними особами, які здійснюють розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів.

Органи Державної казначейської служби здійснюють платежі на підставі платіжних доручень розпорядників та одержувачів бюджетних коштів за наявності в обліку відповідного бюджетного зобов'язання та фінансового зобов'язання у межах залишків коштів на рахунках розпорядників та одержувачів бюджетних коштів за відповідними кодами економічної класифікації видатків та класифікації кредитування бюджету.

Згідно з п.4 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256, перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян. Щомісячні суми субвенцій перераховуються на рахунки місцевих бюджетів, відкриті Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій у відповідних органах Державної казначейської служби, пропорційно обсягам субвенцій, передбаченим у державному бюджеті для бюджету Автономної Республіки Крим, обласних бюджетів, бюджетів мм. Києва та Севастополя.

Враховуючи те, що перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залучення до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 управління Державної казначейської служби у Волинській області.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 03 травня 2017 р. у справі № 903/237/17 залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 управління Державної казначейської служби у Волинській області.

У судове засідання, яке відбулось 15.05.2017р., з'явився представник позивача, який проти доводів апеляційної скарги заперечив у повному обсязі, з підстав, викладених у письмовому відзиві, та надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції.

Представник відповідача та третьої особи не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у період з січня по грудень 2016р. надавало телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам Ковельського району Волинської області, які підпадають під дію, Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України "Про охорону дитинства".

Витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг в період з січня по грудень 2016р., відповідачем відшкодовані частково в сумі 166440,18 грн., внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 8069,30 грн.

Надання телекомунікаційних послуг на суму 8069,30 грн. підтверджується наявними у справі доказами, не заперечується та визнається відповідачем, зокрема, у відзиві на позовну заяву (а.с.152-153), і окрім того, вбачається зі змісту листів до Ковельської РДА №36/1.16/2-17 від 27.01.2017р., №53/1.16/2-17 від 01.02.2017р. та з листа до Велицької сільської ради №110/1.16/2-17.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, а також можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, з актів органів державної влади, органів влади АР Крим або органів місцевого самоврядування (ч. 1, 3, 4 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 3 статті 63 Закон України "Про телекомунікації" та пункту 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11 квітня 2012 року, споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з частиною 2 статті 97 Бюджетного кодексу України, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04 березня 2002 року "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету", встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Згідно пункту 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг у Ковельському районі Волинської області є ОСОБА_1 соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації у Волинській області.

Таким чином, відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг, здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету" встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

З огляду на вищенаведені норми законодавства, колегія суддів доходить висновку, що місцевий господарський суд дійшов вірно встановив, що чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від їх бажання.

Судом першої інстанцій встановлено, що відповідачем у період перебування справи у провадженні суду було проведено погашення заборгованості перед позивачем в розмірі 56463,65 грн. Вказаними діями, спрямованими на погашення заборгованості відповідача перед позивачем, спростовуються заперечення ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської районної державної адміністрації у Волинській області проти позову.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що неналежне фінансування заходів соціального захисту окремих категорій громадян не є підставою для звільнення відповідача від відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям населення та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення такого зобов'язання. При цьому, вважає за необхідне зазначити таке.

Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі Кечко проти України, Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України "Про Державний бюджет" на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.

У апеляційній скарзі скаржник зазначає, що просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 04.04.2017 р. у справі № 903/237/17 в частині стягнення з відповідача 1600 грн. судового збору, при цьому обґрунтовує вказану вимогу, посиланням на п.19 ст.5 Закону України "Про судовий збір", яким звільнено від сплати судового збору органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчі органи міських рад, на які покладено завдання щодо вирішення питання соціального захисту населення.

Пояснює, що місцевим господарським судом зроблено хибний висновок про те, що п.19 ст.5 Закону України "Про судовий збір" встановлено пільги щодо сплати судового збору лише у разі звернення до суду, і вказана обставина не впливає на можливість покладення на особу витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді.

ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської районної державної адміністрації у Волинській області доводить, що оскільки у переліку осіб, які звільнені від сплати судового збору конкретно вказується, коли від сплати судового збору звільняються особи позивачі, то у решті випадків звільнення від сплати судового збору поширюється і на випадки коли такі особи є відповідача та у разі задоволення позову до таких осіб.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення із відповідача судового збору в сумі 1600 грн. та відхиляє доводи відповідача, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 44 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 2 ст. 44 ГПК України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Стаття 1 Закону України "Про судовий збір" унормовано, що судовим збором визнається збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Тобто судовим збором є збір, що справляється при поданні заяв та скарг, натомість щодо розподілу судових витрат за результатами розгляду справи, законодавством, а саме ст. 49 ГПК України, встановлено окреме регулювання.

Частиною 4 ст. 49 ГПК України унормовано, що стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 04.04.2017 р. у справі № 903/237/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації у Волинській області - без задоволення.

2. Справу №903/237/17 повернути в господарський суд Волинської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.