ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
04 травня 2017 року Справа №921/467/16-г/7
УХВАЛА

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянувши скаргу приватного підприємства «ПСП «Аметист» без номеру від 06.03.2017 (вх.№7569 від 13.03.2017) на дії Підволочиського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області

про скасування постанови від 21.02.2017 про відкриття виконавчого провадження №53452714 та зобов'язання повернути стягувачеві виконавчий документ - ухвалу від 18.10.2016 про затвердження мирової угоди

у справі

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест» , м.Рівне

до відповідача: приватного підприємства «ПСП «Аметист», с.Полупанівка Підволочиського району Тернопільської області

про стягнення 309 605,47грн,

за участю представників:

стягувача (позивача): Мітченко Т.В., довіреність №4 від 04.01.2016;

Семеняк В.В., довіреність №2 від 03.01.2017;

боржника (відповідача): Шевчук В.О., довіреність без номеру від 02.03.2017;

органу ДВС: Шкільняк В.Є., наказ №1177/8 від 22.08.2016,

ВСТАНОВИВ:

Скаржник - приватне підприємство «ПСП «Аметист», с.Полупанівка Підволочиського району Тернопільської області, звернувся 13.03.2017 (згідно відтиску штампу вхідної кореспонденції суду за вх.№7569 від 13.03.2017) до господарського суду Тернопільської області з скаргою без номеру від 06.03.2017 на дії Підволочиського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області. Просив скасувати постанову головного державного виконавця Харитонова В.П. від 21.02.2017 про відкриття виконавчого провадження №53452714 та зобов'язати Підволочиський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області повернути стягувачу виконавчий документ - ухвалу господарського суду Тернопільської області №921/467/16-г/7 від 18.10.2016.

У зв'язку з перебуванням у відпустці судді Стадник М.С., в провадженні якої перебувала дана справа, з метою визначення складу суду для розгляду скарги ПП «ПСП «Аметист» розпорядженням керівника апарату господарського суду Тернопільської області від 13.03.2017 призначено повторний автоматичний розподіл справи №921/467/16-г/7, за результатами якого (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2017 р.), справу для розгляду скарги ПП «ПСП «Аметист» передано судді Андрусик Н.О.

Ухвалою суду від 16.03.2017 скаргу ПП «ПСП «Аметист» прийнято до розгляду з призначенням судового засідання на 04.04.2017 з подальшим його відкладенням на 18.04.2017 та 04.05.2017, з підстав, наведених в ухвалах суду від 18.04.2017 та 04.04.2017.

Представник скаржника (боржника за виконавчим документом) в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в скарзі. Зазначив, що на виконання умов мирової угоди, затвердженої ухвалою суду від 18.10.2016, підприємством здійснено оплату боргу в загальній сумі 64000,00грн (платіжні доручення №363 від 30.11.2016 на суму 50 000,00грн, №453 від 09.02.2017 на суму 5000,00грн, №452 від 09.02.2017 на суму 9000,00грн). Однак, державний виконавець відкриваючи виконавче провадження з виконання ухвали суду від 18.10.2016, до суми заборгованості, затвердженої господарським судом, включив 137409,65грн донарахованої стягувачем курсової різниці. Такі дії стягувача та органу ДВС, на переконання боржника, не відповідають умовам мирової угоди та правовим висновкам Вищого господарського суду України, викладеним в постанові від 16.08.2007 у справі №37/103, за якою мирова угода за своєю природою є новацією з певними особливостями і в разі її укладення тягне за собою наслідок у вигляді припинення зобов'язання боржника перед кредитором. Вважає заявлену до стягнення курсову різницю незаконною, оскільки в ухвалі про затвердження мирової угоди не міститься норма закону про те, що дана мирова угода є виконавчим документом (ст.3 ч.1 п.2 Закону України «Про виконавче провадження»), тому стверджує, що мирова угода від 18.10.2016 не є виконавчим документом та не може бути прийнята до виконання органом ДВС. З огляду на наведене, просить вимоги скарги задоволити.

Представники стягувача, згідно поданих письмових пояснень без номеру від 03.05.2017 (вх.№1029 від 04.05.2017) та усних пояснень, наданих у судовому засіданні, доводи скаржника не визнають. Звертають увагу суду на те, що боржник умови мирової угоди хоч виконав, проте з порушенням строків погашення суми заборгованості (кінцевий строк встановлено до 30.01.2017). В свою чергу, п.3 мирової угоди від 18.10.2016, затвердженої судом, передбачено, що у разі порушення боржником порядку і термінів сплати коштів, встановлених даною угодою, боржник сплачує стягувачеві курсову різницю, обраховану відповідно до умов договору поставки №СПК-197000002 від 15.01.2013 станом на день затвердження мирової угоди, тобто, в даному випадку - 137409,65грн, які і включену в загальну суму заборгованості у виконавчому провадженні з примусового виконання ухвали суду від 18.10.2016. За даних обставин твердження скаржника, котрі поставлено в основу вимог, є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам, що виникли між сторонами в межах даної справи.

Представник органу ДВС в судовому засіданні вимоги скарги ПП «ПСП «Аметист» заперечив з огляду на її безпідставність. Вказав, що ухвала суду від 18.10.2016 відповідає вимогам, які визначено Законом України «Про виконавче провадження» щодо виконавчих документів; відділом органу ДВС відкрито виконавче провадження по виконанню ухвали суду від 18.10.2016 та з огляду на наявність інших проваджень по стягненню з ПП «ПСП «Аметист» заборгованості, було приєднано до зведеного провадження. Просив суд у задоволенні скарги відмовити.

Розглянувши подану скаргу, додані до неї документи, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників скаржника, стягувача та органу ДВС, господарським судом встановлено таке.

18.10.2016 господарським судом Тернопільської області (суддя Стадник М.С.) винесено ухвалу, згідно якої в порядку ст.78 ГПК України затверджено мирову угоду №2, укладену 18.10.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест» та приватним підприємством «ПСП «Аметист», на наступних умовах:

« 1. Відповідач/Боржник зобов'язується здійснити оплату: суми основного боргу по Договору поставки №СПК-197000002 від 15.01.2013 року в розмірі 129 358, 32 грн. (сто двадцять дев'ять тисяч триста п'ятдесят вісім гривень 32 копійки), 3% річних за користування чужими коштами в розмірі 5 608, 31 грн. (п'ять тисяч шістсот вісім гривень 31 копійка), пені в розмірі 37 229,19 грн. (тридцять сім тисяч двісті двадцять дев'ять гривень 19 копійок), компенсації сплаченого судового збору в розмірі 4 544, 08 грн. (чотири тисячі п'ятсот сорок чотири гривень 08 копійок), що разом становить до оплати 176 739, 90 грн. (сто сімдесят шість тисяч сімсот тридцять дев'ять гривень 90 копійок) шляхом перерахування відповідних коштів на поточний рахунок Позивача/Кредитора (п/р 8585 у ПАТ "ОТП Банк " м. Київ, МФО 300528)

2. Позивач відмовляється від решти позовних вимог, а саме від збільшення суми основного боргу за результатами валютного коригування на суму 137 409, 65 грн. (сто тридцять сім тисяч чотириста дев'ять гривень 65 копійок) і провадження відносно стягнення даної суми закривається.

3. Перерахування зазначених у п.1 цієї мирової угоди коштів проводиться у такі строки:

- 50 000,00 (п'ятдесят тисяч гривень) не пізніше 30 листопада 2016 року.

- 50 000,00 (п'ятдесят тисяч гривень) не пізніше 30 грудня 2016 року.

- 76 739, 90 грн. (сімдесят шість тисяч сімсот тридцять дев'ять гривень 90 копійок) не пізніше 30 січня 2017 року.

В разі порушення Відповідачем/Боржником порядку і термінів сплати коштів, встановленого цим пунктом, Відповідач/Боржник зобов'язується сплатити Позивачу/Кредитору курсову різницю, станом на день затвердження даної Мирової угоди, обрахованої відповідно до умов Договору поставки №СПК-197000002 від 15.01.2013 року.

4. В разі порушення кінцевого терміну сплати грошових коштів, Позивач/Кредитор має право звернутися до відповідного відділу державної виконавчої служби щодо примусового виконання ухвали суду про затвердження даної мирової угоди.

5. Підписуючи Мирову угоду Позивач/Кредитор і Відповідач/Боржник заявляють, що ні в процесі укладення цієї мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права та охоронювані законом інтереси будь-яких третіх осіб, в тому числі й держави.

6. Позивач/Кредитор заявляє, що з моменту належного й повного виконання цієї мирової угоди Відповідачем/Боржником, Позивач/Кредитор не матиме до Відповідача/Боржника жодних майнових претензій в межах Договору поставки №СПК-197000002 від 15.01.2013 року.

7. Дана мирова угода між Позивачем/Кредитором та Відповідачем/Боржником є чинною з моменту її затвердження господарським судом Тернопільської області.» (п.1 резолютивної частини ухвали суду від 18.10.2016).

У зв'язку з затвердженням мирової угоди, провадження у справі припинено на підставі п.7 ч.1 ст.80 ГПК України.

Ухвала суду від 18.10.2016 в апеляційному порядку не оскаржувалася, а її належним чином оформлений оригінал було направлено стягувачеві для подальшого пред'явлення в орган виконання судових рішень у разі не виконання в добровільному порядку боржником.

Як вбачається з долучених до справи платіжних доручень №363 від 30.11.2016 на суму 50000грн, №453 від 09.02.2017 на суму 5000грн, №452 від 09.02.2017 на суму 121739,90грн станом на 09.02.2017 боржником на виконання затвердженої судом мирової угоди №2 сплачено всього коштів в розмірі 176739,90грн, що відповідає сумі заборгованості, обумовленої сторонами в мировій угоді №2 від 18.10.2016, що затверджено ухвалою суду від 18.10.2016.

Втім, як стверджує стягувач, та це підтверджується умовами п.3 мирової угоди №2 від 18.10.2016, боржник зобов'язався сплатити дану суму заборгованості за таким графіком: до 30.11.2016 - 50000грн, до 30.12.2016 - 50000грн та до 30.01.2017 - 76739,90грн. У разі порушення наведених строків та порядку погашення заборгованості боржник зобов'язався сплатити стягувачеві курсову різницю в розмірі, визначеному згідно договору поставки №СПК-197000002 від 15.01.2013 та встановленому на день затвердження мирової угоди (п.3 мирової угоди).

Встановлено, що боржником прострочено сплату чергових платежів в загальній сумі 126739,9грн (50000+76739,90) та проведено їх оплату лише 09.02.2017. Наведене стало підставою виникнення у боржника обов'язку сплатити на користь стягувача суми курсової різниці (137409,65грн). Доказів добровільного виконання мирової угоди в частині сплати суми нарахованої курсової різниці матеріали справи не містять, а самим боржником підтверджено невиконання такого обов'язку з посиланням на неправомірність заявлення даних грошових вимог.

На підставі заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест» №8 від 02.02.2017 головним державним виконавцем Підволочиського районного відділу Державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції в Тернопільській області 21.02.2017 відкрито виконавче провадження №53452714 з примусового виконання ухвали господарського суду Тернопільської області від 18.10.2016 у справі №921/467/16-г/7 про стягнення з приватного підприємства «ПСП «Аметист» 126739,90грн заборгованості та 137409,65грн валютного коригування на користь ТОВ «Агріматко-Вест» (копію постанови про відкриття виконавчого провадження долучено до матеріалів справи).

Не погоджуючись з даною постановою ПП «ПСП «Аметист» звернулося до суду із скаргою без номеру від 06.03.2017, згідно якої просить скасувати постанову державного виконавця від 21.02.2017 про відкриття виконавчого провадження №53452714 та про зобов'язання орган виконавчої служби повернути стягувачеві виконавчий документ - ухвалу суду від 18.10.2016.

Проаналізувавши подані скаржником документи та мотиви, викладені в обґрунтування поданої скарги, враховуючи встановлені обставини, господарський суд дійшов висновку про відхилення скарги за ї необґрунтованістю. При цьому суд виходив з такого.

Відповідно до ст.124 Конституції України та ст.115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвали в господарських справах у випадках, передбачених законом, є виконавчим документом (п.2 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Мирова угода, підписана сторонами, набирає чинності з моменту її підписання сторонами та підлягає подальшому затвердженню судом шляхом винесення відповідної ухвали, в порядку, передбаченому ст.78, ст.80 ГПК України.

Як зазначалося вище та встановлено судом, ухвалою суду від 18.10.2016 затверджено мирову угоду №2, укладену 18.10.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест» та приватним підприємством «ПСП «Аметист», тобто, підписання сторонами тексту мирової угоди та її затвердження судом, така є обов'язковою до виконання як товариством з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест», так і приватним підприємством «ПСП «Аметист».

Згідно ст.ст.3, 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Отже, у випадку невиконання боржником мирової угоди №2 від 18.10.2016, затвердженої ухвалою суду від 18.10.216, дана ухвала, як виконавчий документ в розумінні пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягає примусовому виконанню.

Статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено вимоги до виконавчого документа, у відповідності до якої у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред'явлення рішення до виконання.

Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством (статтею 86 ГПК України та статтею 4 названого Закону України «Про виконавче провадження») ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов'язань сторін тощо. При цьому, закон не містить вказівок щодо необхідності зазначення в тексті мирової угоди інформації про те, що така є виконавчим документом, тому дана обставина (на яку посилається скаржник) не є підставою для визнання мирової угоди №2 від 18.10.2016 такою, що не має ознак виконавчого документу.

Державним виконавцем в судовому засіданні констатовано, що ухвала суду від 18.10.2016 відповідає всім вимогам, що ставляться до виконавчого документа згідно закону. Зокрема, в ухвалі про затвердження мирової угоди визначено строки та порядок виконання зобов'язань за умовами мирової угоди, суми боргу, дату видачі, номер рішення тощо. В процесі розгляду скарги не підтвердилися доводи скаржника про те, що ухвала суду від 18.10.2016 не відповідає вимогам, які ставляться законом до виконавчого документа, з підстав, зазначених скаржником у скарзі.

Отже, у випадку невиконання зобов'язаною стороною умов мирової угоди, затвердженої господарським судом, заінтересована сторона може звернутися до органу виконання судових рішень із заявою про примусове виконання відповідної ухвали.

Так, згідно з п.3 мирової угоди №2 від 18.10.2016 сторонами погоджено графік погашення платежів та їх розмір, зокрема, до 30.01.2017 боржник зобов'язався здійснити кінцеву виплату боргу в сумі 76739,90грн. Втім, дану суму боржником у визначений строк не сплачено.

За змістом п.п.1, 3 мирової угоди від 18.10.2016, у разі порушення боржником порядку і термінів сплати коштів, встановлених даною угодою, боржник сплачує стягувачеві курсову різницю, обраховану відповідно до умов договору поставки №СПК-197000002 від 15.01.2013 станом на день затвердження мирової угоди, тобто, 137409,65грн.

Як підтверджено матеріалами справи, боржник 09.02.2017 сплатив решту коштів в сумі 126739,90грн, тим самим, прострочив строк виконання грошового зобов'язання, що, в силу п.3 мирової угоди №2 від 18.10.2016, тягне за собою обов'язок сплатити на користь стягувача додатково курсову різницю в сумі 137409,65грн, котра приватним підприємством «ПСП «Аметист» в добровільному порядку не сплачена.

Відповідно до ст.ст.3, 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа (в тому числі ухвали у господарській справі) за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вичерпний перелік підстав повернення органом державної виконавчої служби виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання; боржника визнано банкрутом; Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; юридичну особу - боржника припинено; виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим; виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю).

Судом встановлено, що ТОВ «Агріматко-Вест» звернулося 20.02.2017 до Підволочиського районного відділу Державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції в Тернопільській області із заявою №8 від 02.02.2017 про примусове виконання ухвали суду від 18.10.216 про затвердження мирової угоди №2 від 18.10.2016, посилаючись на порушення боржником строків сплати грошових коштів в сумі 176739,90грн. Постановою державного виконавця від 21.02.2017 відкрито виконавче провадження №53452714 з примусового виконання ухвали суду від 18.10.2016 №921/467/16-г/7.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Скаржник, вважаючи безпідставними дії стягувача, який пред'явив ухвалу суду від 18.10.2016 до виконання в органи ДВС, та дії державного виконавця, який відрив виконавче провадження №53452714, просить суд скасувати постанову від 21.02.2017 про відкриття виконавчого провадження та зобов'язати повернути стягувачеві виконавчий документ з посиланням на невідповідність ухвали суду від 18.10.2016 вимогам виконавчого документа, що ставляться законом, та на неприпустимість стягувачеві самостійно в односторонньому порядку визначати суму валютного коригування.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Матеріали справи не містять, а скаржником не подано доказів, які б підтверджували, що ухвала суду від 18.10.2016 не відповідає вимогам виконавчого документа, які ставляться ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, у разі не зазначення в ухвалі про те, що дана ухвала є виконавчим документом. Наявність інших підстав для повернення ухвали суду від 18.10.2016 стягувачу, визначених ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», судом не встановлено. Тобто, у державного виконавця відсутній законний обов'язок для повернення стягувачу без виконання ухвали суду від 18.10.2016, а його дії щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №53452714 відповідають вимогам частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо 137409,65грн курсової різниці, яку включено в загальну суму грошового зобов'язання за виконавчим документом (ухвалою суду від 18.10.2016), то суд зазначає, що дана сума є визначена не довільно в односторонньому порядку стягувачем, як про це стверджує у скарзі боржник, а обома сторонами та викладена в умовах мирової угоди №2 від 18.10.2016, а тому після її затвердження судом підлягає безумовному виконанню.

Слід зазначити, що ухвала суду від 18.10.2016 в даному випадку є виконавчим документом, на підставі якого гарантується можливість примусового виконання зобов'язань у спосіб, встановлений Законом України «Про виконавче провадження» в розрізі, визначених сторонами в угоді.

Матеріали справи не містять доказів визнання недійсним п.3 даної угоди в частині стягнення суми курсової різниці і такі сторонами суду не надано, у зв'язку з чим, на переконання суду, доводи приватного підприємства «ПСП «Аметист», наведені у скарзі без номеру від 06.03.2017 (вх.№7569 від 13.03.2017), є необґрунтованими, документально не підтвердженими та безпідставними, а подана скарга такою, що не підлягає до задоволення з наведених у ній підстав.

Суд погоджується з доводами скаржника з приводу того, що мировою угодою припиняється між сторонами спір, втім, така угода не призводить до вирішення спору по суті. Проте, дані твердження не змінюють правомірності дій стягувача та органу виконання судових рішень.

В судовому засіданні 04.05.2017 оголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Беручи до уваги викладене, керуючись ст.ст.86, 1212 ГПК України, Законом України «Про виконавче провадження», господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу приватного підприємства «ПСП «Аметист» без номеру від 06.03.2017 (вх.№7569 від 13.03.2017) на дії Підволочиського районного відділу Державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції в Тернопільській області з примусового виконання ухвали господарського суду Тернопільської області від 18.10.2016 у справі №921/467/1-г/7, - відхилити.

Повну ухвалу складено 11.05.2017.

Суддя Н.О. Андрусик