ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
У Х В А Л А

26 квітня 2017 р. Справа № 902/1598/14

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" № 02/289 від 13.02.2017 р. на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м. Київ

до: Комунального підприємства "Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго", м. Вінниця

про стягнення 61 922 690,90 грн

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

За участю представників:

ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України": не з'явився.

КП "Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (заявник): ОСОБА_1, довіреність № Юр/905 від 19.05.2016 р., паспорт серії МЕ № 445000 виданий Томашпільським РВ УМВС України у Вінницькій області 06.06.2004 р.

Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України: ОСОБА_2, довіреність № 1056/20.3-03 від 29.12.2016 р., посвідчення № ВІ № 188 видане 17.09.2015 р.

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебувала справа № 902/1598/14 (суддя Грабик В.В.) за позовом ПАТ НАК "Нафтогаз України" до КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" про стягнення основного боргу в сумі 47 113 420,45 грн, пені в сумі 6 421 375,01 грн, інфляційних втрат в сумі 6 362 735,19 грн, 3% річних в сумі 2 025 160,25 грн.

Ухвалою суду від 12.11.2014 р. порушено провадження у справі № 902/1598/14 та призначено до розгляду в засіданні на 17.12.2014 р.

17.12.2014 року Господарським судом Вінницької області було винесено рішення яким позов задоволено частково - стягнуто з комунального підприємства "Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" борг в сумі 47 113 420,45 грн, пеню в сумі 6 331 122,55 грн, 3 % річних в сумі 2 001 883,96 грн, інфляційні втрати в сумі 6 301 706,44 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 73 080 грн, відмовлено в задоволені позову в частині стягнення пені в сумі 90 252,46 грн, 3 % річних в сумі 23 276,29 грн, інфляційних втрат в сумі 61 028,75 грн.

05.01.2014 р. на виконання рішення у справі № 902/1589/14 видано наказ.

14.02.2017 р. до Господарського суду Вінницької області від комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" надійшла скарга на дії органу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України № 02/289 від 13.02.2017 р. яку розподілено для розгляду судді Банаську О.О., в якій скаржник просить: 1) відновити пропущений строк для подачі скарги на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; 2) визнати недійсною постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження винесену 01.07.2015 р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, згідно якої накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго"; 3) зняти арешт з рухомого та нерухомого майна КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго", який накладений відповідно до постанови та оголошення заборони про його відчуження від 01.07.2015 р.

Ухвалою суду від 16.02.2017 р. суддею Банасько О.О. прийнято до провадження справу № 902/1598/14 для розгляду скарги комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" № 02/289 від 13.02.2017 р. на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі по виконанню наказу № 902/1598/14 Господарського суду Вінницької області, відновлено комунальному підприємству Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" процесуальний строк звернення до суду зі скаргою № 02/289 від 13.02.2017 р. на дії органу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та призначено скаргу до розгляду в засіданні на 23.03.2017 р.

20.03.2017 р. на адресу суду від представника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату з огляду на необхідність надання останнім в наступне судове засідання виконавчих проваджень ВП № 464517773 і ВП № 47995457.

20.03.2017 р. та 22.03.2017 р. на адресу суду надійшли письмові пояснення по суті скарги від заявника та відділу ДВС.

23.03.2017 р. через канцелярію суду стягувачем подано письмові заперечення на скаргу заявника від 13.02.2017 р., якою останній просить суд в задоволенні даної скарги відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 23.03.2017 р. розгляд справи відкладено до 10.04.2017 р.

24.03.2017 р. представником відповідача через канцелярію суду супровідним листом № 02/710 від 23.03.2017 р. подано ряд документів.

07.04.2017 р. до суду представником відповідача подано письмові пояснення № 02/860 від 07.04.2017 р.

Ухвалою від 10.04.2017 р. розгляд скарги відкладено до 26.04.2017 р. та одночасно продовжено строк її розгляду на 15 днів.

Представник позивача в засідання суду 26.04.2017 р. не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце судового засідання останній повідомлявся належним чином - ухвалою від 10.04.2017 р., яка надсилалася рекомендованою кореспонденцією. Окрім того, представник позивача у попередньому судовому засіданні повідомлявся під розписку про дату, час та місце наступного судового засідання.

Також факт належного повідомлення відповідача підтверджується формуляром (протоколом) судового засідання від 10.04.2017 р.

При цьому судом встановлено, що конверт з ухвалою суду від 10.04.2017 р. р. надісланий позивачу на адресу суду поштовим відділенням не повертався.

Відповідно до абз. 2 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

При цьому суд констатує, що позивачем не подано клопотання, заяви, телеграми, щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні свого представника.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення позивача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Оскільки згідно із приписами ч.2 ст.1212 ГПК України неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу державної виконавчої служби, приватного виконавця в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги, суд дійшов висновку про розгляд скарги за відсутності позивача.

За відсутності відповідного клопотання розгляд скарги здійснюється без технічної фіксації судового процесу.

Розглянувши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу судом встановлено наступне.

Як вбачається із змісту поданої скарги, письмових пояснень від 20.03.2017 р. № 02/672, від 07.04.2017 р. № 02/860 боржник не погоджується із винесеною 01.07.2015 р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження зазначаючи про порушення його прав оскаржуваною постановою вказуючи на те, що майно боржника є комунальною власністю територіальної громади міста, яке лише перебуває у його господарському відданні, а тому державний виконавець не з'ясувавши хто є власником майна наклав арешт на майно, що не належить боржнику.

Стосовно вимоги про зняття арешту з майна, скаржник у письмовому поясненні від 20.03.2017 р. № 02/672 посилається на відповідність такого способу захисту приписам ст.20 ГК України.

Позивач у письмовому запереченні від 20.03.2017 р. на подану скаргу просить в задоволенні скарги відмовити посилаючись на такі мотиви:

- виконавче провадження в рамках якого було винесено оскаржувану постанову закінчено відповідно до постанови від 20.10.2015 р. на підставі п.4 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку із скасуванням судового рішення на підставі якого було видано відповідний наказ;

- у разі накладення арешту, яке належить іншій особі - відмінній від боржника - саме останній належить право на подання позову про визнання права на майно та зняття з нього арешту;

- норми Закону України "Про виконавче провадження" є спеціальними для даних правовідносин і свідчать про правомірність дій органу ДВС при винесенні оспорюваної постанови тощо (а.с.40-44, т.4).

В письмових поясненнях від 20.03.2017 р., від 22.03.2017 р., від 10.04.2017 р. представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вказує на те, що оскаржувана постанова була прийнята в рамках виконавчого провадження № 47995457 на підставі наказу виданого на виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 р., яка була скасована постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2015 р. з огляду на що виконавче провадження було закінчено на підставі п.4 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження", а тому доводи скаржника є неправомірними, а скарга має бути відхилена судом (а.с.86-87, т.3, а.с.37-39, т.4).

Як вбачається із матеріалів справи рішенням Господарського суду Вінницької області від 17.12.2014 р. позов задоволено частково - стягнуто з КП "Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" в сумі 47113420,45 грн основного боргу, 6331122,55 грн пені, 6301706,44 грн інфляційних втрат та 3% річних в сумі 2001883,96 грн, відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення 90252,46 грн пені 61028,75 грн інфляційних втрат та 3% річних в сумі 23276,29 грн на виконання якого 05.01.2015 р. було видано відповідні накази (а.с.65-67, 69, т.1).

Згідно вказаного наказу за заявою стягувача 11.02.2015 р. було відкрито виконавче провадження № 46451773, який 11.03.2015 р. було повернуто стягувачу у зв'язку із прийняттям апеляційної скарги до провадження (а.с.47-48, т.4),

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 р. рішення змінено шляхом стягнення з КП "Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 3018793,40 грн пені, 6362735,19 грн інфляційних втрат та 3% річних в сумі 1274208,93 грн, відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення 3402581,61 грн пені в та 3% річних в сумі 750951,32 грн, в решті рішення залишено без змін (а.с.105-113, т.2).

На виконання постанови апеляційного суду 28.04.2017 р. було видано відповідні накази на підставі яких 01.07.2015 р. було відкрито виконавче провадження № 47995457 (а.с.120-121, т.2, а.с.50, т.4).

Із змісту листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13.02.2017 р. № ПІ-ЮР-273 слідує, що одночасно із відкриттям виконавчого провадження 01.07.2015 р. державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2015 р. постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 р. скасовано, а рішення Господарського суду Вінницької області від 17.12.2014 р. залишено без змін (а.с.146-152, т.2).

Постановою від 20.10.2015 р. виконавче провадження № 47995457 було закінчено у зв'язку із скасуванням Вищим господарським судом України постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 р. на підставі якої було видано відповідний наказ (а.с.51, т.4).

Листом від 04.11.2015 р. Господарський суд Вінницької області повторно надіслав на адресу позивача наказ від 05.01.2015 р. (а.с.155, т.2).

25.12.2015 р. на підставі наказу від 05.01.2015 р. було відкрито виконавче провадження № 49729006 (а.с.52, т.4).

Суд наголошує на тому, що матеріали справи не містять безпосередньо оскаржуваної постанови по причині її ненадання ні сторонами, ні органом ДВС, однак наявність такої постанови підтверджується листом Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13.02.2017 р. № ПІ-ЮР-273, картками арешту ТЗ, які надав боржник (а.с.57-59, т.3).

При цьому суд зауважує, що його неодноразові вимоги по наданню відповідної постанови залишились невиконаними, а вжиті заходи по отриманню інформації із Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень виявились безрезультатними позаяк в останньому відсутні відомості по виконавчому провадженню № 47995457.

Приймаючи до уваги встановлені обставини суд зазначає, що Закон України "Про виконавче провадження" №606-ХІV від 21.04.1999 (у редакції, чинній на момент здійснення виконавчих дій) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

За приписами статті 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (частина перша статті 2 Закону). Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (частина перша статті 6 Закону України Про виконавче провадження).

Відповідно до частин першої, другої статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до змісту частин першої третьої статті 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що полягають у здійсненні заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішення державний виконавець розпочинає у разі ненадання боржником у строки, встановлені частини першої статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення.

Згідно зі статтею 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації; при цьому за частиною п'ятою цієї статті у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Обов'язок доведення вказаних обставин належним та допустимими доказами покладається на сторони відповідно до положень статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України.

Як встановлено статтею 57 вказаного вище Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети (частина третя статті 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Таким чином суд дійшов висновку, що дії державного виконавця, що полягали у прийнятті постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не суперечать викладеним вище нормам матеріального права.

Також суд наголошує на тому, що поза увагою скаржника залишилось те, що частиною 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно з п. 9.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 р. № 9 (далі - Постанова) у розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу Державної виконавчої служби, пов'язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України "Про виконавче провадження". Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил підвідомчості (стаття 12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган Державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, враховуючи положення Закону України "Про виконавче провадження" та Постанови, можна зробити висновок про те, що у випадку, якщо особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт в межах виконавчого провадження, належить їй, а не боржнику, може звернутись до суду із позовом про визнання права власності на арештоване майно і, відповідно, зняття з нього арешту.

Що ж до заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами статті 121-2 ГПК (п. 5 Постанови).

Таким чином суд прийшов до переконливого висновку про те, що територіальна громада в особі Вінницької міської ради у разі порушення її прав арештом майна не позбавлена права звернутися до суду за захистом цих прав відповідно до законодавчо визначеного способу захисту порушеного права.

Відповідно до ч.3 ст.1212 ГПК України за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень.

Згідно з п. 9.13 Постанови за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому суд звертає увагу на те, що зміст пункту 3 прохальної частини скарги та письмового пояснення від 20.03.2017 р. № 02/672 свідчить про те, що останній процесуально оформлено у вигляді позовної вимоги, яка підлягає розгляду в порядку позовного провадження, а не відповідно до процедури розгляду скарги на дії органу ДВС.

Також суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Із матеріалів справи вбачається, що постановою про закінчення виконавчого провадження № 47995457 від 20.10.2015 р. припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Водночас матеріали справи та доводи викладені у скарзі не містять посилання на ухилення органу ДВС від вчинення дій (бездіяльність) на виконання постанови від 20.10.2015 р. про закінчення виконавчого провадження спрямованих на фактичне вилучення накладеного арешту із відповідних реєстрів.

З огляну на вищенаведене, доводи скаржника щодо неправомірності дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції при винесенні постанови від 01.07.2015 р. про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно є необґрунтованими, а тому скарга підлягає відхиленню.

При розгляді даної справи судом було взято до уваги правові позиції викладені в постановах Вищого господарського суду України від 24.01.2017 р. у справі № 5011-19/14816-2012, від 31.01.2017 р. у справі № 908/6062/15.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 86, 115, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

1. У задоволенні скарги № 02/289 від 13.02.2017 р. Комунального підприємства "Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" про визнання недійсною постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження винесену 01.07.2015 р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, згідно якої накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" та зняття арешту з рухомого та нерухомого майна КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго", який накладений відповідно до постанови та оголошення заборони про його відчуження від 01.07.2015 р. відмовити повністю.

2. Ухвалу надіслати позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 2 прим.:

1 - до справи.

2 - позивачу - вул. Б. Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01001.