ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2017 р. Справа №922/429/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №14-74 від 14.04.2017 року;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 01.01.2017 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства «Національне акціонерне товариство «Нафтогаз України», м.Київ, (вх.№1004Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 09.02.2017 року по справі №922/429/16,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національне акціонерне товариство «Нафтогаз України», м.Київ,

до Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області, м.Лозова, Харківська область,

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «НАК «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області про стягнення 9350563,23 грн., з яких: пеня у розмірі 2450450,64 грн., 3% річних у розмірі 414570,48 грн., інфляційні втрати у розмірі 6485542,14 грн. Свої вимоги позивач обґрунтував неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань відповідно до умов договору купівлі-продажу природного газу №1699/14-ТЕ-32 від 02.12.2013 року щодо своєчасної оплати за отриманий природний газ.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.02.2017 року по справі №922/429/16 (суддя Новікова Н.А.) у позові відмовлено повністю.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 09.02.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Крім того, скаржник просить суд відшкодувати йому за рахунок відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що застосування Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» до спірних правовідносин є неправомірним. Так, з аналізу положень ст. 1-3 вказаного Закону учасниками процедури врегулювання заборгованості, що включає у себе у тому числі і списання заборгованості є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства включені до реєстру. Однак, на даний час реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості не сформований Кабінетом Міністрів України, а відтак відповідач не є включеним до реєстру і списання заборгованості є неправомірним, у звязку з чим припинення провадження у цій справі незаконне.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.03.2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національне акціонерне товариство «Нафтогаз України» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

04.04.2017 року відповідач надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№3624), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач вказує, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 5972148,94 грн., 3% річних у розмірі 348109,84 грн. та пені у розмірі 2195424,49 грн. задоволенню не підлягають, тому як нараховані на суму заборгованості, що була погашена на підставі договору про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень. Законодавцем визначено, що нарахування санкцій можливо лише у випадку, коли оплата боргу здійснена поза межами порядку і строків визначених спільними протокольними рішеннями, однак, такі обставини наразі відсутні. При цьому, відповідач звертає увагу суду на невірність розрахунків позивача.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних у сумі 66460,64 грн., інфляційних втрат у сумі 513393,20 грн. та пені у розмірі 255026,15 грн. відповідач зазначає, що він є теплопостачальним підприємством і на нього розповсюджується дія Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 року №1730-VIII і ним основна заборгованість була погашена до звернення позивача до суду з позовом, тобто до набрання чинності зазначеним Законом. Отже, на думку відповідача, відповідно до ч.3 ст.7 вказаного Закону нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних підлягають списанню. Крім того, відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції, що положення ч. 3 ст. 7 вищевказаного Закону не містять будь-яких застережень щодо необхідного включення до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

05.05.2017 року відповідач надав доповнення до відзиву на апеляційну скаргу (вх.№4719), в яких зазначив про наявність значної судової практики з розгляду тотожних справи та які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 11.05.2017 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових письмових поясненнях до нього.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві з урахуваннях доповнень до нього доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, 05.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець, позивач у справі) та Комунальним підприємством «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області (покупець, відповідач у справі) укладено договір №1699/14-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу.

Відповідно до п.п. 1.1. вказаного договору продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ), на умовах цього договору.

Згідно із п.1.2. договору в редакції додаткової угоди №2 від 25.04.2014 року, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем, виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п.п. 7.1., 7.2. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором. У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 5.2. договору в редакції додаткової угоди №1 від 31.01.2014 року передбачено, що ціна за 1000 куб.м природного газу становить 1091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб.м природного газу 1091,00 грн., крім того ПДВ 20% - 218,20 грн., а всього з ПДВ 1309,20 грн.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати договору.

Таким чином, положення ст.ст. 655, 692 Цивільного кодексу України встановлюють презумпцію оплатності переданого покупцю товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У період з січня 2014 року по грудень 2014 року позивач поставив відповідачу, а останній прийняв, природний газ на загальну суму 22141974,61 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані обома сторонами, а саме від 31.01.2014р.; 31.01.2014р.; 28.02.2014р.; 28.02.2014р.; 31.03.2014р.; 31.03.2014р.; 30.04.2014р.; 30.04.2014р.; 31.10.2014р.; 30.11.2014р.; 31.12.2014р. Відповідач, у свою чергу, здійснив оплату газу в повному обсязі, однак з порушенням умов п. 6.1. договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України учасник господарських відносин зобовязаний сплатити штрафні санкції у разі неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобовязання», вбачається, що кредитор вправі вимагати, в т.ч. в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних, як разом зі сплатою суми боргу, так і окремо від неї.

На підставі вищевказаних норм Законів позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 2450450,64 грн. за період з 15.02.2014р. по 25.05.2015р., інфляційні втрати у розмірі 6485542,14 грн. за період лютий-грудень 2014р., січень-квітень 2015р.та 3% річних у розмірі 414570,48 грн. за період з 15.02.2014р. по 25.05.2015р. за зобов'язаннями щодо сплати спожитого обєму природного газу у січні - квітні, жовтні-грудні 2014р.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що частина розрахунків (в загальній сумі 17452584,36 грн.) з позивачем за період заявлений у позові за договором №1699/14-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу від 05.12.2013 року, на яку позивачем нарахована пеня, 3% річних та інфляційні втрати, були проведені на підставі: договору №382/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п.2 ст.16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»); договору №382/30 від 24.09.2014 року на суму 2598394,36 грн.; спільних протокольних рішень: №1988 від 15.10.2014 року на суму 300134,00 грн.; №2167 від 17.11.2014 року на суму 404755,00 грн.; №2364 від 15.12.2014 року на суму 544796,00 грн.; №77 від 20.01.2015 року на суму 2538295,00 грн.; №280 від 16.02.2015 року на суму 4530497,00 грн.; №533 від 17.03.2015 року на суму 3515842,00 грн.; №807 від 16.04.2015 року на суму 3692984,00 грн., що також підтверджується випискою операцій по договору за період з 01.01.2014 року по 30.11.2015 року (т. 1, а.с. 39).

Відповідно до п. 2.5 вищезазначених спільних протокольних рішень сторони дійшли згоди про те, що відповідач (сторона 3) перераховує позивачу (стороні) кошти у встановленому розмірі за природний газ 2014 року згідно з договором від 05.12.2013 року №1699/14-ТЕ-32, в тому числі ПДВ.

Механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та ПАТ «Укртрансгаз» визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20.

Взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, Міністерством фінансів Автономної Республіки Крим, головними фінансовими управліннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», ДП «Енергоринок» та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого Постановою КМУ №20 від 11.01.2005 року, визначені Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженим Наказом Міністерства палива та енергетики, НАК «Нафтогаз України» Державне Казначейство України №55/57/43 від 03.02.2009 року, який був чинним станом на час отримання субвенцій за протокольними рішеннями (п.1. Порядку).

У пунктах 2, 3 вищенаведених спільних протокольних рішень сторони передбачили порядок проведення взаєморозрахунків та зобовязання сторін, зокрема визначили, що сторони зобовязуються перерахувати кошти наступній стороні, а остання сторона до загального фонду Державного бюджету України не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок.

За змістом п.п. 2 п. 10 договору про організацію взаєморозрахунків №382/30 від 24.09.2014 року сторони зобов'язались не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору з купівлі-продажу природного газу №1699/14-ТЕ-32 від 05.12.2013 року, а у п. 15 договору про організацію взаєморозрахунків №382/30 від 24.09.2014 року визначили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Таким чином, уклавши договір про організацію взаєморозрахунків та спільні протокольні рішення сторони у такий спосіб змінили порядок і строк проведення розрахунків за отриманий природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу природного газу №1699/14-ТЕ-32 від 05.12.2013 року.

Для застосування санкцій, зокрема, пені, передбаченої пунктом 7.2. договору купівлі-продажу природного газу, та наслідків порушення грошового зобов'язання, встановлених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених вище вказаними спільними протокольними рішеннями.

Однак, позивачем не доведено та необґрунтовано, що погашення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №1699/14-ТЕ-32 від 05.12.2013 року відбувалось поза межами порядку і строків укладених між сторонами спільних протокольних рішень.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції про безпідставність позовних вимог у частині нарахування пені, річних та інфляційних на зобов'язання по оплаті вартості спожитого газу на загальну суму 17452584,36 грн.

Так, згідно з положеннями постанови Кабінету Міністрів України №217, грошові кошти, що надійшли від споживачів відповідача перераховуються в першу чергу за спожитий природний газ на рахунок гарантованого постачальника природного газу ПАТ «НАК «Нафтогаз України», що становить майже 100% і в розпорядження відповідача не потрапляють. У решті суми поставленого газу в розмірі 4689390,25 грн., сплата якої позивачем визначено як виконання зобовязання відповідачем з порушенням строку, в тому числі входить 3207703,66 грн., що перерахована на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 року №217 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року №444), якою передбачено, що плата за теплову енергію від усіх категорій споживачів «населення», «бюджетні установи», «інші споживачі» зараховується виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу.

Зазначене підтверджується також і висновком судового експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_3 ОСОБА_4 №61 від 21.12.2016 року, яким встановлено, що при проведенні розрахунків з постачальниками, КП «Теплоенерго» Лозівської міської ради користується порядком, який внормовано постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 року «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу» (зі змінами) згідно якої КП «Теплоенерго» Лозівської міської ради всі кошти від споживачів за поставлене теплопостачання отримує на спеціальний рахунок. Усі кошти, які надходять на рахунки зі спеціальним режимом використання за послуги теплопостачання спрямовуються гарантованому постачальнику природного газу та на поточний рахунок комунального підприємства згідно розподілу, встановленому уповноваженим органом, і фактично підприємство використовує у господарській діяльності тільки кошти, отримані після проведення розподілу.

Щодо нарахування позивачем пені, інфляційних втрат та 3% річних на суму коштів у розмірі 4689390,25 грн. за порушення відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу від 05.12.2013 року колегія суддів зазначає наступне.

30.11.2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Згідно ст.1 даного Закону взаєморозрахунки - розрахунки з погашення заборгованості, що проводяться за рахунок видатків державного бюджету учасниками процедури врегулювання заборгованості; договір про організацію взаєморозрахунків - договір, який укладається учасниками процедури врегулювання заборгованості для погашення заборгованості та є підставою для проведення взаєморозрахунків відповідно до цього Закону; реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (далі - реєстр), - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону. Реєстр розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Абзацом 3, 4 наведеної норми встановлено, що заборгованість, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону - кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно із ст. 2 вказаного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Комунальне підприємство «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області є саме таким підприємством, яке здійснює господарську діяльність із централізованого постачання природного газу. Таким чином, на відповідача поширюється дія вказаного Закону.

Відповідно до п.1 ст.3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Статті 4, 5, 6 Закону регулюють проведення взаєморозрахунків та реструктуризацію заборгованості.

Статтею 7 Закону врегульоване питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення.

Частина ч.3 даної статті передбачає, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Тобто, єдиною умовою для списання заборгованості, нарахованої за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є набрання чинності даним Законом.

Наведене є безумовною підставою для списання даної заборгованості та не потребує будь-яких дій від теплопостачального підприємства щодо включення до реєстру в порядку передбаченому ст.3 даного Закону.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач звернувся до суду з позовною заявою до Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області, про стягнення 9350563,26 грн. до набрання чинності вказаним Законом і на дату звернення до суду у нього були наявні правові підстави для захисту своїх порушених прав та законних інтересів з боку відповідача. Проте, 30.11.2016 року Закон набрав чинності, у звязку з чим у відповідача відпали правові підстави для стягнення заборгованості у вигляді інфляційних, 3% річних та пені, нарахованих за порушення зобовязання щодо своєчасності оплати заборгованості за поставлений газ на суму 4689390,25 грн., з дня набрання чинності цим Законом і відсутності основної заборгованості.

Щодо посилань скаржника, що відповідач не є включеним до реєстру і списання заборгованості є неправомірним, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства. Для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються документи згідно із переліком, визначеним Законом. Порядок ведення та користування реєстром затверджується Кабінетом Міністрів України.

Однак, на даний час вказаний реєстр не сформовано та КП «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області до реєстру не включено.

Колегія суддів зазначає, що норми ст.ст. 2, 5 вказаного Закону стосуються підприємств, які мають основну заборгованість перед Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України». Крім цього, положення ч.3 ст.7 Закону передбачає списання пені, втрат від інфляції та 3% річних з дня набрання чинності Законом. Посилання на те, що списання відбуватиметься на підставі та в порядку, передбачених ст.ст. 3, 5 Закону, відсутні.

Згідно із розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1730-VIІІ Кабінет Міністрів України зобовязано прийняти відповідні нормативно-правові акти та привести свої нормативно-правові акти у відповідність у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом.

Метою Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є поліпшення фінансового становища теплопостачальних підприємств життєзабезпечення, запобігання їхнього банкрутства, забезпечення фінансової стабільності та уникнення кризових ситуацій під час проходження опалювального періоду. Запроваджені Законом заходи щодо забезпечення інтересів боржника у спосіб припинення стягнення нарахованих штрафних санкцій перед стягувачем та їх реалізації не можуть перебувати в залежності від того, коли Кабінет Міністрів України виконає покладені на нього Законом обовязки щодо прийняття необхідних для реалізації цього закону нормативних актів.

Оскільки у відповідача на час набрання чинності Законом відсутня основна заборгованість за природний газ, то нараховані пеня, інфляційні та річні мають бути списані в силу норми Закону, а отже, відсутні правові підстави для їх стягнення.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Національне акціонерне товариство «Нафтогаз України» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 09.02.2017 року по справі №922/429/16 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національне акціонерне товариство «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.02.2017 року по справі №922/429/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 15 травня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.