ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року Справа № 923/992/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А.
суддівСибіги О.М., Данилової М.В.
розглянувши касаційну скаргуФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 01.12.2016
у справі № 923/992/16 Господарського суду Херсонської області
за позовомХерсонської міської ради
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
прозвільнення земельної ділянки
в судовому засіданні взяли участь представники :
- - позивачане з'явився
- - відповідачаОСОБА_4, ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року Херсонська міська рада звернулась до Господарського суду Херсонської області із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, в якій просила суд зобов'язати відповідача звільнити земельну ділянку площею 8 кв. м., розташовану в АДРЕСА_1, шляхом демонтажу тимчасової споруди - кіоску та торгівельного обладнання та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, яка прийнята та розглянута судом; а.с.31).

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 18.10.2016 (суддя Сулімовська М.Б.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 (у складі головуючого Колоколова С.І., суддів: Разюк Г.П., Петрова М.С.) у даній справі позов задоволено повністю. Здійснено розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями судів, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову у позові повністю.

У відзиві на касаційну скаргу Херсонська міська рада заперечує проти доводів скаржника і просить суд відмовити у задоволенні касаційної скарги, судові рішення - залишити без змін.

Херсонська міська рада не реалізувала процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення була повідомлена належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

У справі, яка переглядається, господарські суди встановили, що 02.10.2001 між Херсонським міськвиконкомом та Приватним підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір оренди земельних ділянок, за умовами якого останньому було передано в оренду земельні ділянки із земель загального користування, в тому числі земельну ділянку площею 17 кв. м. на АДРЕСА_2, під розміщення торгівельних кіосків (а.с.12).

Строк дії договору оренди закінчився 18.09.2003.

З метою здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель відповідальною особою відділу планування та забудови міста управління містобудування та архітектури департаменту містобудування та землекористування Херсонської міської ради проведено обстеження земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1.

За результатами обстеження встановлено, що на земельній ділянці загальною площею 8,0 кв. м. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 самовільно розміщено тимчасові споруди - кіоск та торгівельне обладнання, про що складено акт № 5 обстеження земельної ділянки від 31.08.2016 (а.с.8).

Позов про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасової споруди мотивовано тим, що відповідач без достатніх правових підстав займає вказану земельну ділянку та порушує у зв'язку з цим права її власника.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що земельна ділянка, відносно якої виник спір, у власність чи у користування відповідачу не надавалась, відповідне рішення не приймалось, паспорт прив'язки тимчасової споруди відповідачем не оформлено.

На підставі зазначеного, дії відповідача кваліфіковані як самовільне зайняття земельної ділянки, що тягне за собою наслідки, передбачені статтею 212 Земельного кодексу України.

Зазначені висновки судів попередніх інстанцій обґрунтовані з посиланням на акт обстеження земельної ділянки № 6 від 31.08.2016 (а.с.8) та схему зайняття земельної ділянки (а.с.11).

Колегія суддів вважає, що зазначені висновки судів попередніх інстанцій є передчасними та такими, що не повністю відповідають вимогам діючого законодавства з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 116, 125, 126 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

За приписами статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель " самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки необхідним є врахування, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Ордер та інші дозвільні документи на право торгівлі надають суб'єкту господарювання право на здійснення підприємницької діяльності, зокрема, на відповідній території, земельній ділянці або у приміщенні. При цьому такий документ не надає права на відповідну земельну ділянку як частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами в розумінні частини першої статті 79 ЗК України. Отже, розміщення малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій вона розміщена, може свідчити про самовільне зайняттям земельної ділянки і тягнути за собою наслідки, визначені статтею 212 ЗК України.

Частина 4 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачає, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

На виконання частини четвертої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності. Пунктами 2.30, 2.31. цього Порядку передбачено, що у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу. Розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» на об'єктах благоустрою забороняється самовільно встановлювати тимчасові споруди та інші елементи благоустрою (торговельні лотки, павільйони, кіоски, палатки, причепи, гаражі тощо).

Разом із тим, Порядок демонтажу (знесення) незаконно встановлених тимчасових споруд та інших елементів благоустрою на законодавчому рівні остаточно не врегульовано. Нормами частин 1, 2 статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Європейської хартії місцевого самоврядування», головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією або законом. Однак це положення не перешкоджає наділенню органів місцевого самоврядування повноваженнями і функціями для спеціальних цілей відповідно до закону. Органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить: здійснення контролю за станом благоустрою та утриманням територій, інженерних споруд та об'єктів, підприємств, установ та організацій, їх озеленення, охорона зелених насаджень, водних об'єктів тощо.

Окрім цього, згідно з пунктом 44 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання, зокрема, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку.

З метою всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, при розгляді даної категорії спорів суд повинен залучити до участі у справі відповідний орган, на який покладено здійснення контролю і нагляду у сфері благоустрою, впорядкування розміщення тимчасових споруд та інших елементів благоустрою на території м. Херсона, вирішення питань, пов'язаних із їх самовільним розміщенням, визначити його процесуальний статус і надати цій особі можливість брати участь в судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу.

Матеріали справи не містять доказів залучення участі у справі вказаного органу, відповідні процесуальні дії судами не вчинялись.

Судами не надано оцінки тій обставині, що в матеріалах справи відсутні дані про те, чи приймалось рішення Виконавчим комітетом міської ради про демонтаж незаконно встановленої тимчасової споруди, чи надавалися відповідачу приписи про усунення наслідків порушення вимог чинного законодавства України і чи притягався він до адміністративної відповідальності за самовільне розміщення елементу благоустрою. Ці обставини судами не з'ясовувалась.

Крім того, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову відповідач посилався, серед іншого, на те, що: розміщені на спірній земельній ділянці об'єкти не є тимчасовими спорудами; відповідач є законним користувачем спірної земельної ділянки; договір оренди землі договір є автоматично поновленим; орендар продовжує відкрито користуватися земельною ділянкою та сплачувати орендну плату, яка приймалась власником (орендодавцем) земельної ділянки за весь час та не поверталась як помилково сплачена; відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку є наслідком бездіяльності міської ради.

У своїх судових рішеннях суди не навели мотивів вирішення доводів та аргументів відповідача та не надали їм правової оцінки.

Колегія не може визнати обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про те, що відповідачем самовільно розміщено на спірній земельній ділянці тимчасову спору, оскільки, як вбачається з п.п.1, 2.1. договору оренди від 02.10.2001, відповідачу, як орендарю, було передано в оренду земельні ділянки з розміщеними на них торгівельними кіосками. Ці земельні ділянки передані орендарю з метою несільськогосподарського використання саме під розміщення торговельних кіосків.

Судами попередніх інстанцій не з'ясовано питання щодо правової підстави заявленого у даній справі позову. Так, чи то позов заявлено з підстав припинення договірних орендних правовідносин сторін, чи то з підстав самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки та розміщення на ній тимчасової споруди.

Судами попередніх інстанцій ніяких висновків з цього приводу не зроблено.

З'ясування вказаних питань має суттєве значення для правильного вирішення спору та впливає на правильність застосування норм матеріального права, оскільки в залежності від тієї чи іншої норми можуть наступати різні правові наслідки для сторін.

Таким чином, задовольняючи позов суди попередніх інстанцій передчасно зробили висновок про наявність підстав для зобов'язання відповідача звільнити спірну земельну ділянку шляхом демонтажу тимчасової споруди.

За таких обставин, у колегії суддів відсутні підстави визнати рішення судів попередніх інстанцій такими, що повністю відповідають вимогам законодавства.

Відповідно до пункту 3 статті 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а судові рішення попередніх інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Херсонської області від 18.10.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 у справі № 923/992/16 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Господарського суду Херсонської області.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і О. М. Сибіга

М. В. Данилова