РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2017Справа №910/23712/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс»

до Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної

адміністрації

про стягнення 364 055,77 грн.

За зустрічним позовом Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної

адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс»

Про стягнення 375 928,43 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Сайко Ю.В. - по дов.

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): Шуман С.І. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 364 055,77 грн. - заборгованості за договором на закупівлю товарів за державні кошти №139 від 24.12.2013р., з яких: 199 616,00 грн. - основного боргу, 148 115,02 грн. - інфляційних втрат та 16 324,75 грн. - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2016р. (суддя Карабань Я.А.) було порушено провадження у справі №910/23712/16, справу призначено до розгляду на 31.01.2017р.

31.01.2017р. до Господарського суду міста Києва від відповідача - Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» та зустрічна позовна заява про стягнення 375 928,43 грн., з яких: 199 616,00 грн. - відшкодування вартості товару, переданого управлінням освіти позивачу за первісним позовом за договором зберігання №11-2013 від 27.12.2013р. та неповернутого останнім, 158 806,38 грн. - інфляційних втрат та 17 506,05 грн. - 3% річних.

У зв'язку з перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному, судове засідання 31.01.2017р. не відбулось.

Ухвалами суду від 09.02.2017р. розгляд справи призначено на 14.03.2017р. та прийнято зустрічну позовну заяву Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до спільного розгляду з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс».

Згідно повторного автоматизованого розподілу судових справ, проведеного в зв'язку з закінченням повноважень у судді Карабань Я.А., справу №910/23712/16 передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою від 16.03.2017р. справу №910/23712/16 прийнято до свого розгляду суддею Спичаком О.М. та призначено судове засідання на 10.04.2017р.

Представником позивача за первісним позовом 10.04.2017р. було подано письмові пояснення по справі та відзив на зустрічний позов.

Представником відповідача за первісним позовом 14.03.2017р. через відділ діловодства суду було подано клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Представник позивача проти задоволення означеного клопотання надав заперечення.

Клопотання Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації було розглянуто та відхилено судом з наступних підстав.

Відповідно до ст.27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

За змістом п.1.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського кодексу України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Наразі, заявником не наведено належного обґрунтування впливу рішення по даній справі на права та обов'язки Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. При цьому, за висновками суду, внаслідок прийняття судового рішення по розглядуваній справі на вказану особу не буде покладено нових обов'язків та не виникне нових прав.

З огляду на наведене клопотання позивача було залишено судом без задоволення.

Представник позивача у судовому засіданні 10.04.2017р. первісний позов підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову надав заперечення.

Представник відповідача проти задоволення первісного позову надав заперечення, а зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 10.04.2017р. було оголошено перерву до 25.04.2017р.

Представником відповідача за первісним позовом 25.04.2017р. через відділ діловодства було подано письмові пояснення по справі.

Представник позивача первісний позов підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову надав заперечення.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.04.2017р. проти задоволення первісного позову надав заперечення, а зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами в судовому засіданні 25.04.2017р.

В судовому засіданні 25.04.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.12.2013р. між Управлінням освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» (постачальник) було укладено договір №139 на закупівлю обладнання за державні кошти код.28.93.1 за ДКПП ДК 016-2010 - машини та устаткування для виробництва харчових продуктів і напоїв, для переробляння тютюну, крім частин до них (піч електрична пароконвекційна ПН-44 ПАР (всі види жарки, випічки, розігріву) 22/380В), відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується у грудні 2013р. поставити замовнику товар код.28.93.1 за ДКПП ДК 016-2010 - машини та устаткування для виробництва харчових продуктів і напоїв, для переробляння тютюну, крім частин до них (піч електрична пароконвекційна ПН-44 ПАР (всі види жарки, випічки, розігріву) 22/380В), а замовник - прийняти та оплатити його.

За умовами п.1.2 договору №139 від 24.12.2013р. кількість товару в одиницях виміру: піч електрична пароконвекційна ПН-44 ПАР (всі види жарки, випічки, розігріву) 22/380В - 16 шт.

Згідно з п.31. договору №139 від 24.12.2013р. сума договору становить 199 616 грн., в тому числі, податок на додану вартість в сумі 33 269,33 грн.

Відповідно до пункту 4.2 договору №139 від 24.12.2013р. оплата здійснюється на умовах відтермінування платежу за поставлений товар на строк до 90 календарних днів після пред'явлення постачальником рахунка на оплату товару та видаткової накладної, підписаної уповноваженою особою.

У разі затримки бюджетного фінансування видатків за цим договором, розрахунок за фактично надані (поставлені) товари здійснюється протягом трьох банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок, при цьому, нарахування штрафних санкцій за прострочення розрахунків не допускається (п.4.5 договору №139 від 24.12.2013р.).

У п.п.5.1, 5.2 договору №139 від 24.12.2013р. вказано, що термін поставки товару - грудень 2013р. Поставка товару здійснюється у заклади освіти Дніпровського району м.Києва згідно з адресами закладів освіти.

Строк дії договору з дати укладання до 31.12.2013р. (п.10.1 договору №139 від 24.12.2013р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №139 від 24.12.2013р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з поставки товару.

За твердженнями позивача, на виконання умов договору №139 від 24.12.2013р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» було поставлено Управлінню освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації товар, а саме печі електричні пароконвекційні ПН-44 ПАР (всі види жарки, випічки, розігріву) 22/380В у кількості 16 одиниць на суму 199 616 грн.

На підтвердження означених обставин заявником представлено до матеріалів справи видаткову накладну №55 від 27.12.2013р. Судом прийнято до уваги, що означена накладна підписана представниками обох сторін та скріплена печатками юридичних осіб без жодних зауважень та заперечень.

Наразі, твердження відповідача щодо відсутності довіреності на тримання товарно-матеріальних цінностей на отримання з боку покупця товару та посилання на акт №031-30/868 від 26.05.2015р. Державної фінансової інспекції в місті Києві позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності в Управлінні освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації товар за період 01.03.2014р. по 01.04.2015р. не спростовують обставин здійснення заявником поставки за спірним правочином. При цьому, суд зазначає наступне.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Наразі, суд зазначає, що у відповідності до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

З системного аналізу наведеного вище полягає, що отримання покупцем від постачальника товару за своєю правовою природою є господарською операцією, яка повинна бути відображена у первинному бухгалтерському документі.

Частиною 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Наразі, суд зауважує, що у акті №031-30/868 від 26.05.2015р. Державної фінансової інспекції в місті Києві позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності в Управлінні освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації товар за період 01.03.2014р. по 01.04.2015р. вказано, що на підставі видаткової накладної №55 від 27.12.2013р. було поставлено покупцю товар печі електричні пароконвекційні ПН-44 ПАР (всі види жарки, випічки, розігріву) 22/380В у кількості 16 одиниць на суму 199 616 грн. та поставлені покупцем на відповідальне зберігання.

У даному випадку зазначення у вказаному акті про відсутність заборгованості відповідача покладена у залежність саме від того, що не було проведено зустрічної звірки з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс».

Одночасно, обставини щодо отримання відповідачем від позивача товару також підтверджуються тим, що 27.12.2013р. між Управлінням освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» (зберігач) було укладено договір №11-203 відповідального зберігання.

Представленими до матеріалів справи документами підтверджується, що Управлінням освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації було передано позивачу на зберігання печі електричні пароконвекційні ПН-44 ПАР (всі види жарки, випічки, розігріву) 22/380В у кількості 16 одиниць вартістю 199 616 грн., на підтвердження чого складено акт приймання-передачі від 27.12.2013р.

Таким чином, наведене додатково свідчить про те, що товар постачальником було поставлено, а покупцем - прийнято та передано на відповідальне зберігання Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс».

Отже, виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» було належним чином виконано свої обов'язки за договором №139 від 24.12.2013р. в частині поставки Управлінню освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації товару на загальну суму 199 616 грн.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

За приписами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вказувалось вище, відповідно до пункту 4.2 договору №139 від 24.12.2013р. оплата здійснюється на умовах відтермінування платежу за поставлений товар на строк до 90 календарних днів після пред'явлення постачальником рахунка на оплату товару та видаткової накладної, підписаної уповноваженою особою.

У разі затримки бюджетного фінансування видатків за цим договором, розрахунок за фактично надані (поставлені) товари здійснюється протягом трьох банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок, при цьому, нарахування штрафних санкцій за прострочення розрахунків не допускається (п.п.4.2, 4.5 договору №139 від 24.12.2013р.).

Отже, виходячи з наведених вище вимог чинного законодавства та умов договору №139 від 24.12.2013р., суд дійшов висновку, що строк оплати товару поставленого позивачем відповідачу на суму 199 616 грн., настав.

Наразі, заперечення відповідача щодо ненадання постачальником рахунку на оплату в якості обґрунтування не виникнення у покупця обов'язку оплатити товар, суд до уваги не приймає з огляду на те, що відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Подія є явищем об'єктивної реальності, яке відбувається незалежно від волі людини та її суб'єктивної поведінки, на відміну від дій, під якими розуміють обставини, що виникають за волею людини, тобто вольові акти, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 212 Цивільного кодексу України закріплено право осіб, які вчиняють правочин, обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Слід зауважити, що рахунок-фактура за своїми ознаками не є первинним документом, а містить лише платіжні реквізити, тобто носить інформаційний характер; ненадання рахунку-фактури, по своїй суті, не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні приписів Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунка-фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплатити поставлений товар. Аналогічну правову позицію висловлено Вищим господарським судом України у постанові від 22.02.2017р. по справі №904/5288/16.

Одночасно, суд зазначає, що згідно зі ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ст.617 Цивільного кодексу України та ст.218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Наразі, норми чинного цивільного і господарського законодавства не містять винятків про зміну чи невілювання відповідальності при фінансуванні зобов'язання за рахунок бюджетних коштів.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Також відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зі змісту рішення від 18.10.2005р. Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність боржника.

В постанові від 15.05.2012р. у справі №11/446 Верховний Суд України зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність бюджетної організації і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Аналогічну позицію наведено у постанові від 03.02.2014р. Вищого господарського суду України по справі №910/9231/13.

Таким чином, фінансування договору №139 від 24.12.2013р. за рахунок бюджетних коштів також не нівелює обов'язку відповідача внести плату за отриманий товар.

За таких обставин, виходячи з вищенаведеного, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач у встановленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання своїх обов'язків за договором №139 від 24.12.2013р. не надав, господарський суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» до Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в частині стягнення основного боргу в сумі 199 616 грн.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо задоволення вимог позивача про 3% річних в сумі 16324,75 грн. та інфляційних втрат в розмірі 148 115,02 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором №139 від 24.12.2013р., заявником за період з 01.04.2014р. по 20.12.2016р. було нараховано 3% річних в сумі 16324,75 грн. та за період з 04.2016р. по 11.2016р. (включно) інфляційні втрати в розмірі 148 115,02 грн.

Здійснивши перевірку наведеного заявником розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним.

Одночасно, судом враховано, що у п.4.5 договору №139 від 24.12.2013р. вказано, що у разі затримки бюджетного фінансування видатків за цим договором, розрахунок за фактично надані (поставлені) товари здійснюється протягом трьох банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок, при цьому, нарахування штрафних санкцій за прострочення розрахунків не допускається.

Проте, у даному випадку наведені умови договору не звільняють відповідача від обов'язку сплатити на користь позивача, нарахування, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Формулювання ст.625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію наведено у Листі б/н від 01.07.2014р. Верховного Суду України «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» та постановах від 06.06.2012р. і від 24.10.2011р. Верховного Суду України по справах №6-49цс12 та 6№-38цс11.

Отже, проценти, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягнення пені.

При цьому, суд зауважує, що п.3 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Тобто, з наведеного вбачається, що 3% річних та інфляційні витрати відносяться до складових частин основного боргу, що в повному обсязі узгоджується з позицією Верховного Суду України.

Правову позицію суду стосовно того, що за своєю правовою природою нарахування, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України є особливим заходом відповідальності, що мають компенсаційних характер також наведено у постанові від 25.06.2014р. Верховного Суду України по справі №6-25цс14 та постановах від 28.02.2013р., від 21.04.2011р., від 18.06.2014р. Вищого господарського суду України по справах №14/094-12 й №37/403, №910/21089/13.

Отже, суд зауважує, що відсутність бюджетних коштів не може бути підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення договірного зобов'язання, що визначена ст.625 Цивільного кодексу України. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 15.03.2017р. по справі №910/24949/174.

За таких обставин, враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» до Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 364 055,77 грн., з яких: 199 616 грн. - основного боргу, 148 115,02 грн. - інфляційних втрат та 16 324,75 грн. - 3% річних, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

З приводу позовних вимог Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» про стягнення відшкодування вартості товару в сумі 119 616 грн., 3% річних в розмірі 17506,05 грн., інфляційних втрат в розмірі 158806,38 грн. господарський суд зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, 27.12.2013р. між Управлінням освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» (зберігач) було укладено договір №11-203 відповідального зберігання, відповідно до п.1.1 якого Управління освіти передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання товар, у кількості, асортименті, на термін зберігання та інших обов'язкових умов договору, що визначаються договором, специфікацією та актом приймання-передачі, що є невід'ємними частинами договору. Зберігач зобов'язується повернути товар Управлінню освіти у схоронності.

За умовами п.1.2 договору №11-203 від 27.12.2013р. товар вважається переданим на зберігання з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі товару. При цьому, право власності на товар до зберігача не переходить.

У п.1.3 договору №11-203 від 27.12.2013р. зазначено, що договір зберігання є безоплатним та не покладає на Управління освіти жодних фінансових зобов'язань.

Строк зберігання товару визначається у специфікації до договору (п.1.4 договору №11-203 від 27.12.2013р.).

Згідно п.п.2.1, 2.2 договору №11-203 від 27.12.2013р. зберігач забезпечує приймання товару на зберігання за власний рахунок, про що підписується акт приймання-передачі товару на зберігання. Товар приймається на зберігання за кількістю та якістю уповноваженими представниками сторін згідно з актом приймання-передачі. Приймання товару на зберігання здійснюється зберігачем за фактичною кількістю, яка вказана в акті приймання-передачі.

Зі змісту п.п.2, 3, 2.4 договору №11-203 від 27.12.2013р. вбачається, що товар вважається повернутим зі зберігання з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі товару Управлінню освіти. Зберігач зобов'язаний повернути весь товар або його частину на вимогу Управління освіти навіть якщо строк дії договору не закінчився. У випадку пред'явлення Управлінням освіти вимоги про повернення товару до закінчення строку дії договору або строку зберігання, зберігач зобов'язаний повернути товар, протягом семи календарних днів після пред'явлення вимоги. У разі закінчення строку дії договору або розірвання, зберігач зобов'язується повернути товар зі зберігання Управлінню протягом п'яти календарних днів з дати закінчення строку дії чи розірвання договору.

У п.4.2 договору №11-203 від 27.12.2013р. контрагентами було погоджено, що у разі втрати (розкрадання, псування) переданого на зберігання товару, або відмови зберігача повернути Управлінню освіти товар в терміни, передбачені в договорі, зберігач зобов'язується відшкодувати нестачу шляхом оплати вартості неповернутого товару, виходячи з рівня цін на товар, що склались на день відшкодування, але не нижче початкової вартості, зафіксованої в Специфікації до договору, у термін не більш, як п'яти днів.

Сторони домовились, що моментом пред'явлення вимоги про повернення товару та/або претензії (вимоги про сплату грошових коштів) вважається дата їх відправлення Управлінням освіти (дата календарного штемпеля відділення поштового зв'язку) (п.4.3 договору №11-203 від 27.12.2013р.).

Строк дії договору: з дня укладення і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №11-203 від 27.12.2013р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків зі зберігання товару.

Як свідчать представлені до матеріалів справи документи, у специфікації (додаток №1 до договору №11-203 від 27.12.2013р. сторонами було погоджено, що на зберігання передаються печі електричні пароконвекційні ПН-44 ПАР (всі види жарки, випічки, розігріву) 22/380В у кількості 16 одиниць на суму 199 616 грн. Строк зберігання товару до 31.04.2014р.

Управлінням освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації було передано, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» прийнято на зберігання вказаний вище товар, про що контрагентами складено та підписано акт від 27.12.2013р. приймання-передачі товару.

Проте, за твердженнями позивача за зустрічним позовом, зберігачем товар на вимогу Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації у строки, визначені в договорі №11-203 від 27.12.2013р., повернуто не було, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваними зустрічними позовними вимогами.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що зустрічні позовні вимоги Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 ст.936 Цивільного кодексу України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 938 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Зберігач зобов'язаний виконувати свої обов'язки за договором зберігання особисто (ч.14 ст.943 Цивільного кодексу України).

Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей (ч.ч.1, 2 ст.949 Цивільного кодексу України).

Як вказувалось вище, частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Судом зазначалось, що у п.п.2, 3, 2.4 договору №11-203 від 27.12.2013р. вказано, що товар вважається повернутим зі зберігання з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі товару Управлінню освіти. Зберігач зобов'язаний повернути весь товар або його частину на вимогу Управління освіти навіть якщо строк дії договору не закінчився. У випадку пред'явлення Управлінням освіти вимоги про повернення товару до закінчення строку дії договору або строку зберігання, зберігач зобов'язаний повернути товар, протягом семи календарних днів після пред'явлення вимоги. У разі закінчення строку дії договору або розірвання, зберігач зобов'язується повернути товар зі зберігання Управлінню протягом п'яти календарних днів з дати закінчення строку дії чи розірвання договору.

Сторони домовились, що моментом пред'явлення вимоги про повернення товару та/або претензії (вимоги про сплату грошових коштів) вважається дата їх відправлення Управлінням освіти (дата календарного штемпеля відділення поштового зв'язку) (п.4.3 договору №11-203 від 27.12.2013р.).

У Специфікації до договору визначено, що строк зберігання товару до 31.04.2014р.

За твердженнями позивача за зустрічним позовом, Управлінням освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» лист №1-45/314 від 13.02.2014р., в якому позивач за зустрічним позовом просив повернути товар, переданий на зберігання згідно договору №11-203 від 27.12.2013р.

Проте, вказаний лист суд не приймає до уваги в якості повідомлення про повернення товару до закінчення строку зберігання у відповідності до вимог п.4.3 договору №11-203 від 27.12.2013р., оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів направлення означеного листа на адресу зберігача засобами поштового зв'язку.

Одночасно, позивачем за зустрічним позовом також представлено до матеріалів справи лист №1-45/1542 від 31.07.2014р., в якому поклажодавець також вимагав повернути товар зі зберігання.

На підтвердження направлення означеної вимоги Управлінням освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації представлено суду опис вкладення у цінний лист та фіскальний чек №0151 від 01.08.2014р. Тобто, лист №1-45/1542 від 31.07.2014р. є вимогою про повернення товару, пред'явленою у відповідності до п.4.3 договору №11-203 від 27.12.2013р.

За таких обставин, враховуючи вимоги чинного законодавства та умови договору №11-203 від 27.12.2013р., суд дійшов висновку, що строк повернення товару зі зберігання за вказаним правочином настав.

Проте, за твердженнями позивача за зустрічним позовом, які з боку відповідача не заперечувались, Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» печі електричні пароконвекційні ПН-44 ПАР (всі види жарки, випічки, розігріву) 22/380В у кількості 16 одиниць на суму 199 616 грн. зі зберігання повернуто не було.

У листі №1-45/1134 від 31.07.2014р. поклажодавець просив зберігача у зв'язку з неповерненням товару, сплатити його вартість. Вказаний лист було направлено на адресу відповідача, що підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком №0151 від 01.08.2014р.

Однак, за поясненнями заявника, Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» грошові кошти - вартість неповернутого товару сплачено на рахунок Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації сплачено не було.

Судом зазначалось, що умовами п.4.2 договору №11-203 від 27.12.2013р. контрагентами було погоджено, що у разі втрати (розкрадання, псування) переданого на зберігання товару, або відмови зберігача повернути Управлінню освіти товар в терміни передбачені в договорі зберігач зобов'язується відшкодувати нестачу шляхом оплати вартості неповернутого товару, виходячи з рівня ціни на товар, що склались на день відшкодування але не нижче початкової вартості, зафіксованої в Специфікації до договору, у термін не більш, як п'яти днів.

При цьому, суд зауважує, що частиною 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що до сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Тобто, визначення контрагентами у договорі №11-203 від 27.12.2013р. окремих правових наслідків неповернення зберігачем товару, в повному обсязі відповідає принципу свободи договору, визначеному ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України.

Отже, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази повернення зберігачем товару, після настання строку повернення на вимогу поклажодавця, суд дійшов висновку, що з урахуванням умов п.4.2 договору №11-203 від 27.12.2013р. у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» виник обов'язок з оплати вартості неповернутого товару, виходячи з рівня цін на товар, що склались на день відшкодування, але не нижче початкової вартості, зафіксованої в Специфікації до договору, строк виконання якого настав.

При цьому, у даному випадку заперечення відповідача за зустрічним позовом з посиланням на приписи ст.951 Цивільного кодексу України стосовно відсутності у зберігача обов'язку відшкодувати вартість товару, переданого на зберігання, з огляду на те, що позивач за зустрічним позовом не здійснив відмови від права власності на товар, суд до уваги не приймає та вважає такими, що не спростовують висновків щодо наявності підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» вартості неповернутого товару, з огляду на наступне.

За приписами ст.951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Тобто, фактично у ст.951 Цивільного кодексу України обов'язок відшкодування збитків пов'язується саме з втратою (нестачею) або пошкодженням речі, переданої на зберігання, тоді як вказувалось вище, сторонами у договорі №11-203 від 27.12.2013р. було визначено окремі правові наслідки саме у вигляді сплати вартості товару у зв'язку з неповерненням зберігачем товару зі зберігання.

За таких обставин, з системного аналізу спірних правовідносин вбачається, що предметом зустрічного позову за своєю правовою природою є стягнення оплати за неповернутий зі зберігання товар, а не відшкодування збитків, завданих втратою (нестачею) або пошкодженням речі.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку щодо задоволення зустрічних позовних вимог Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 199 616 грн.

Одночасно, зустрічні позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 158806,38 грн. та 3% річних в розмірі 17506,05 грн. підлягають частковому задоволенню з урахуванням наступного.

У частині другій статті 625 Цивільного кодексу України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Проаналізувавши норми статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У частині третій статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати зобов'язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 01.06.2016р. Верховного Суду України по справі 6-927цс16.

Наразі, суд зазначає, що грошовий обов'язок зберігача оплатити вартість неповернутого товару є грошовим та виник у відповідача у відповідності до умов п.4.2 договору №11-203 від 27.12.2013р., а отже, заперечення відповідача щодо відсутності у даному випадку підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на вказану суму є необґрунтованими та юридично неспроможними.

Як вбачається з розрахунку представленого Управлінням освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, останнім здійснено нарахування за період з березня 2014р. по січень 2017р. (з березня 2014р. по січень 2017р. - 1067 днів).

Проте, за висновками суду, визначений позивачем за зустрічним позовом період нарахування є помилковим, оскільки, як вказувалось вище, лист №1-45/1542 від 31.07.2014р., в якому поклажодавець вимагав повернути товар зі зберігання було направлено на адресу зберігача згідно опису вкладення та фіскального чеку №0151 від 01.08.2014р.

Одночасно, судом неодноразово вказувалось, що зі змісту п.п.2, 3, 2.4 договору №11-203 від 27.12.2013р. товар вважається повернутим зі зберігання з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі товару Управлінню освіти. Зберігач зобов'язаний повернути весь товар або його частину на вимогу Управління освіти навіть якщо строк дії договору не закінчився. У випадку пред'явлення Управлінням освіти вимоги про повернення товару до закінчення строку дії договору або строку зберігання, зберігач зобов'язаний повернути товар, протягом семи календарних днів після пред'явлення вимоги. У разі закінчення строку дії договору або розірвання, зберігач зобов'язується повернути товар зі зберігання Управлінню протягом п'яти календарних днів з дати закінчення строку дії чи розірвання договору.

У п.4.2 договору №11-203 від 27.12.2013р. контрагентами було погоджено, що у разі втрати (розкрадання, псування) переданого на зберігання товару, або відмови зберігача повернути Управлінню освіти товар в терміни передбачені в договорі зберігач зобов'язується відшкодувати нестачу шляхом оплати вартості неповернутого товару, виходячи з рівня ціни на товар, що склались на день відшкодування але не нижче початкової вартості, зафіксованої в Специфікації до договору, у термін не більш, як п'яти днів.

Тобто, з урахуванням наведеного, визначення заявником початку періоду нарахування 3% та інфляційних втрат з березня 2013р. є неправомірними.

Здійснивши власний перерахунок з урахуванням строку внесення плати за неповернутий товар, визначеного умовами договору №11-203 від 27.12.2013р., суд дійшов висновку, що обґрунтованим є нарахування та стягнення з відповідача за зустрічним позовом 3% річних в сумі 14 798,93 грн.

Одночасно, навіть з урахуванням допущених заявником помилок, враховуючи визначений заявником період нарахування інфляційних втрат (з березня 2014р. по січень 2017р. - 1067 днів), господарський суд дійшов висновку, що вирахувана позивачем кінцева сума інфляційних втрат є вірною, внаслідок чого вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання первісного позову покладається на відповідача.

Судовий збір за подання зустрічного позову покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.32,33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Первісний позов задовольнити.

2.Стягнути з Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (02105, м.Київ, проспект Миру, буд.6-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» (73025, Херсонська область, місто Херсон, вул.Михайлівська, буд.18, ) основного боргу в сумі 199616 грн., 3% річних в сумі 16324,75 грн., інфляційні втрати в сумі 148115,02 грн. та судовий збір в розмірі 5460,84 грн.

3.Зустрічний позов задовольнити частково.

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» (73025, Херсонська область, місто Херсон, вул.Михайлівська, буд.18, ) на користь Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (02105, м.Київ, проспект Миру, буд.6-А, ) вартість неповернутого товару в сумі 199 616 грн., 3% річних в сумі 14798,93 грн., інфляційні втрати в сумі 158806,38 грн. та судовий збір в розмірі 5598, 32 грн.

5.В задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовити.

6.Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

03.05.2017р.

Суддя Спичак О.М.