ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

26 квітня 2017 р. Справа № 902/225/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" в особі Вінницької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси", м. Вінниця

до: 1. Літинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, смт Літин, Вінницька область

2. Державного підприємства "СЕТАМ" Міністерства юстиції України, м. Київ

за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", м. Дніпро

про визнання електронних торгів недійсними

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

За участю представників:

позивача: не з'явився.

відповідача 1: Іванцова Лариса Петрівна, службове посвідчення ВІ №223 від 19.09.2016 р. доручення б/н від 25.04.2017 р.

відповідача 2: не з'явився.

треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1, ОСОБА_2: не з'явились.

третьої особи як не заявляє самостійних вимог на предмет спору Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк": Рой Володимир Леонідович, довіреність № 8084-К-О від 28.12.2016 р., посвідчення адвоката № 749 від 20.04.2012 р.

В С Т А Н О В И В :

Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" в особі Вінницької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси", подано позов до Літинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області та Державного підприємства "СЕТАМ" Міністерства юстиції України, м. Київ за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" про визнання електронних торгів недійсними.

Ухвалою суду від 06.03.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/225/17 та призначено до розгляду на 05.04.2017 р.

05.04.2017 р. через канцелярію суду представником позивача супровідним листом № 55-04 від 04.04.2017 р. подано ряд документі на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою від 05.04.2017 р. розгляд справи відкладено до 26.04.2017 р.

26.04.2017 р. засобами електронного зв'язку до суду від відповідача 2 надійшло заперечення проти позову в якому останній вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

26.04.2017 р. до суду надійшло заперечення відповідача 1 в якому останній просить у задоволенні позову відмовити посилаючись на відповідність його дій Закону України "Про виконавче провадження".

Того ж дня від позивача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду за підписом представника позивача Бедіна С.М., а також письмове пояснення за підписом директора Вінницької філії Плиснюка А.В. в якому останній вказує на невідповідності електронних торгів та просить їх визнати в судовому порядку.

Позивач та треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1, ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, витребуваних доказів не подали, причин неявки не повідомили, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином ухвалою суду від 05.04.2017 р. яка надсилалась рекомендованою кореспонденцією.

При цьому ухвала від 05.04.2017 р. надіслана на адресу ОСОБА_2 повернулась до суду з відміткою відділення поштового зв'язку "за зазначеною адресою не проживає, немає такого номера будинку".

Як слідує з пошукової інформації отриманої з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, ухвали від 05.04.2017 р. значиться "вручення адресату особисто" (ОСОБА_1.).

Враховуючи наведене суд приймає до уваги наступні положення законодавства.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Крім того суд звертає увагу на п.4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" в яких наголошується, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Також слід зазначити, що відповідно до пункту 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 (з подальшими змінами) на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправлення, підпис працівника, який її здійснив, та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Як наголошується в п.19 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

На першому примірнику ухвал, які наявні в справі, є штамп суду з відміткою про відправку документа. Дана відмітка оформлена відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України наведених вище, а тому суд дійшов висновку, що вони є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення третіх осіб належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останніх в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, треті особи своїм правом на участь у засіданні суду не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду останніх або їх представників, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності останніх.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши клопотання позивача про залишення позову без розгляду проти задоволення якого категорично заперечують присутні у судовому засіданні представники відповідача 1 та третьої особи (ПАТ "Приватбанк") суд дійшов висновку про його відхилення з огляду на те, що застосування вказаного процесуального інституту належить до виключної прерогативи суду, яка не ставиться у залежність від волевиявлення учасників судового процесу.

Відхиляючи вказане клопотання суд також врахував суперечливу процесуальну позицію позивача з огляду на подання 26.04.2017 р. директором філії письмового пояснення зміст якого свідчить про актуальність заявленого позову для останнього.

Розглядаючи вказаний спір судом із тексту позовної заяви № 33-02 від 28.02.2017 р., письмових пояснень від 04.04.2017 р., від 25.04.2017 р. встановлено, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач в якості підстави позовних вимог посилається на порушення відповідачами вимог чинного законодавства, яке регламентує зберігання та реалізацію арештованого майна, оскільки відділом ДВС не складено акту опису й арешту майна та не передано арештований автомобіль на відповідальне зберігання позивачу, а при проведенні торгів не вказано про недоліки (некомплектність) реалізуємого автомобіля та не враховано витрати позивача пов'язані із збереженням автомобіля.

В якості нормативного обґрунтування заявленого позову позивач зазначив норми Закону України "Про виконавче провадження" (ст.ст.1, 57-59, 62) та Порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2015 р. № 2710/15, ст.ст. 15, 16, 2013, 215 ЦК України тощо.

Відповідач 1 у запереченні на позовну заяву від 21.04.2017 р. просить в задоволенні позову відмовити посилаючись на відповідність проведених ним дій по реалізації автомобіля приписам Закону України "Про виконавче провадження".

При цьому у своєму запереченні відповідач 1, з поміж іншого вказує, на складання державним виконавцем 13.07.2015 р. акту опису і арешту майна та передання арештованого автомобіля на відповідальне зберігання представнику позивача, проведення оцінки автомобіля тощо.

Заперечення відповідача 2 що надійшли до суду засобами електронного зв'язку не підлягають розгляду судом, оскільки не містять електронного цифрового підпису, а тому відповідно до п.1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 такі документи не належать до офіційних.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ПАТ "Приватбанк" - в письмовому запереченні від 05.04.2017 р. проти позову заперечує посилаючись на відсутність наведення у позові підстав для визнання торгів недійсними, неналежності суб'єктного складу учасників судового процесу, недоведеності позивачем наявності порушеного права у відповідності до положень ч.3 ст.215 ЦК України тощо.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали даної справи, беручи до уваги зміст заявленого позову та заперечень щодо нього, провівши юридичну оцінку наявних у справі доказів суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з таких міркувань.

Згідно з положеннями п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 р. № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані з визнанням недійсними договорів, укладених суб'єктами господарювання, або між суб'єктами господарювання та органами державної влади і місцевого самоврядування шляхом проведення прилюдних торгів (аукціону), у тому числі договорів купівлі-продажу і оренди землі, а так само визнання недійсними актів про проведення відповідних торгів (аукціону). При цьому в останньому випадку набувач майна, реалізованого на торгах (аукціоні), незалежно від наявності у нього статусу підприємства чи організації в розумінні частини першої статті 1 ГПК (тобто підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, громадянина, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і набув статусу суб'єкта такої діяльності), залучається до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, і, отже, відповідна справа за будь-яких обставин підлягає розгляду господарським судом.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.

Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги.

Отже, ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені чч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил щодо процедури та порядку проведення торгів.

Якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п.2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. " 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Окрім того, з аналізу наведених норм можна дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 р. у справі № 3-669гс15 та від 25.05.2016 р. у справі № 3-254гс16.

У постановах від 18.11.2015 у справі № 6-1884цс15 та від 13.04.21016 р. у справі № 6-2988цс15 Верховний Суд України зазначив, що головна умова, яка повинна бути встановлена судами під час розгляду спору про визнання недійсним прилюдних торгів, це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів повинно бути присутнє порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

З урахуванням норм ч. 1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 р. у справі № 6-1749цс15).

Таким чином, при вирішенні спору про визнання недійсними електронних торгів які відбулися з 05.09.2016 р. по 07.09.2016 р., необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Порядку та інших законодавчих норм при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати торгів; чи мало місце порушення прав та законних інтересів позивача, який оспорює результат торгів. Крім того, слід зазначити, що торги визнаються недійсними лише в тих випадках, коли під час їх підготовки і проведення були допущені порушення, що могли вплинути на результати торгів.

Разом з тим, як встановлено судом, посилаючись на порушення Порядку та норм Закону України "Про виконавче провадження" позивачем не доведено належними та допустимими доказами того факту, що дані обставини якимись чином вплинули на результати проведення електронних торгів, які відбулись з 05.09.2016 р. по 07.09.2016 р.

При цьому суд акцентує увагу на тому, що доводи позивача наведені у його позовній заяві спростовуються наявними в матеріалах виконавчого провадження № 51607905 доказами, а саме актом опису й арешту майна від 13.07.2016 р. відповідно до якого представник позивача (Дубовий І.М.) прийняв на відповідальне зберігання арештований автомобіль, звітом товарознавчої експертизи від 28.07.2016 р. до якого долучено фотоматеріали автомобіля, заявкою на реалізацію автомобіля від 11.08.2016 р. з якої вбачається, що остання містить посилання про характеристику майна, його склад, місцезнаходження, відомості про зберігача тощо.

Водночас твердження позивача про не врахування його витрат пов'язаних із збереженням автомобіля, на думку суду, не може слугувати підставою для визнання електронних торгів недійсними позаяк вказані спірні правовідносини можуть бути підставою для подання відповідного позову про стягнення таких витрат в судовому порядку.

Приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В даному випадку з огляду на викладене вище суд приходить до висновку про те, що позивач згідно ст.33 ГПК України не довів належним чином належності наявності у нього порушеного права і необхідності його захисту обраним ним способом захисту, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

Беручи до уваги викладене вище, оцінюючи встановлені обставини справи та приписи законодавства в сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги із доводами, які обґрунтовують їх, не можуть слугувати підставою для його задоволення в зв'язку з чим суд відмовляє в задоволенні позову з мотивів наведених вище.

Судовий збір в зв'язку з відмовою в позові покладається на позивача у відповідності до приписів ст.49 ГПК України.

В судовому засіданні 26.04.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" в особі Вінницької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" до Літинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області та Державного підприємства "СЕТАМ" Міністерства юстиції України за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" про визнання електронних торгів, які відбулися з 05.09.2016 р. по 07.09.2016 р. оформлені протоколом проведення електронних торгів № 195949 та актом про проведення електронних торгів від 22.09.2016 р. недійсними відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати позивачу. відповідачу 2 та третім особам - ОСОБА_1, ОСОБА_2 рекомендованим листом з поштовим повідомленням про вручення поштової кореспонденції.

Повне рішення складено 03 травня 2017 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 8 прим.:

1 - до справи.

2, 3, 4 - позивачу - вул. Г.Арабея,17, м. Вінниця, 21020; вул. Д.Майбороди, 2А, м. Вінниця, 21036; проїзд Військовий, 8, м.Київ, 01103.

5 - відповідачу 2 - вул. Стрілецька, буд. 4-б, м. Київ, 01001.

6 - ОСОБА_1 - АДРЕСА_1

7, 8 - ОСОБА_2 - АДРЕСА_2