ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2017 р. Справа № 911/591/17

За позовом Прокурора заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної фіскальної служби України та Фонду державного майна України

до першого відповідача ОСОБА_1 державної фіскальної служби України,

до другого відповідача ОСОБА_2 фінансово-юридичної академії у формі товариства з обмеженою відповідальністю

та до третього відповідача ОСОБА_3 комітету ОСОБА_2 міської ради

про визнання незаконним та скасування рішення, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння

Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від прокуратури ОСОБА_4 (посв. № 031869 від 02.02.2015);

від позивача 1 ОСОБА_5 (дов. № 99-99-10-17/126 від 14.03.2017);

від позивача 2 не зявилися;

від відповідача 1 ОСОБА_6 (дов. № 128/01-23 від 23.01.2017);

від відповідача 2 ОСОБА_7 (керівник);

від відповідача 3 не зявилися.

Обставини справи:

Заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної фіскальної служби України (далі перший позивач) та Фонду державного майна України (далі другий позивач) до ОСОБА_1 державної фіскальної служби України (далі перший відповідач), ОСОБА_2 фінансово-юридичної академії у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі другий відповідач) та ОСОБА_3 комітету ОСОБА_2 міської ради (далі третій відповідач) про визнання незаконним та скасування п. 2 рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради від 10.07.2007 № 117/12 «Про внесення змін до рішення ОСОБА_2 міськвиконкому від 19.04.2005 № 71/9 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття закінченої будівництвом І черги 156-ти квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями соцкультпобуту в м. Ірпінь по вул. Північній, 79 «б»», витребування з незаконного чужого володіння ОСОБА_2 фінансово-юридичної академії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на користь держави в особі уповноваженого органу Державної фіскальної служби обєкт нерухомого майна вбудовано-прибудинкове приміщення магазину та кафетерію, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Північна, 79-б, загальною площею 469,7 кв.м., вартістю 581 637,80 грн. Крім того, прокуратура просить суд визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з позовом та поновити його, захистивши право.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що третій відповідач прийнявши рішення від 10.07.2007 № 117/2 «Про внесення змін до рішення ОСОБА_2 міськвиконкому від 19.04.2005 № 71/9 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття закінченої будівництвом I черги 156-ти квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями соцкультпобуту в м. Ірпінь по вул. Північній, 79 «б», перевищив надані ст.ст. 133, 135-137, 141, 145 ГК України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про управління обєктами обєктами державної власності», ст. 63 Закону України «Про вищу освіту», за відсутності відповідного рішення власника майна (поза його волею) Державної податкової служби України, незаконно змінив правовий режим нерухомого майна вбудованого-прибудинкового приміщення магазину та кафетерію загальною площею 469,7 кв.м., розташованого по вул. Північна, 79-б в місті Ірпені, яке було закріплено за вищим державним навчальним закладом на праві оперативного управління, на право власності. За таких обставин, прокурор вважає, що рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради від 10.07.2007 № 117/12 суперечить актам цивільного законодавства, у звязку з чим підлягає визнанню судом незаконним та скасуванню.

Прокурор також посилається на те, що оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності держави з порушенням вимог чинного законодавства шляхом укладення цивільно-правової угоди, без дозволу уповноваженого державою органу, а тому існують правові підстави для витребування обєкту нерухомого майна вбудовано-прибудинкового приміщення магазину та кафетерію загальною площею 469,7 кв.м., розташованого по вул. Північна, 79-б в місті Ірпені, з незаконного володіння відповідача на користь держави в особі Державної фіскальної служби відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 02.03.2017 порушено провадження у справі № 911/591/17, призначено розгляд справи на 31.03.2017.

30.03.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від другого позивача надійшли пояснення № 10-25-6188 від 29.03.2017 (вх. № 6718/17 від 30.03.2017), згідно яких останній підтримав позовні вимоги повністю.

31.03.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від представника другого відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 31.03.2017 (вх. № 6802/17 від 31.03.2017), згідно якого останній заперечив проти задоволення позову повністю, який прийнято судом.

31.03.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від представника другого відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності від 31.03.2017 (вх. № 6801/17 від 31.03.2017), згідно якої останній просив суд застосувати позовну давність у даній справі та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, який прийнято судом.

31.03.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від представника третього відповідача надійшло заперечення на позов № 01-20/785 від 29.03.2017 (вх. № 6798/17 від 31.03.2017), згідно якого останній заперечив проти задоволення позову повністю та просив суд застосувати позовну давність, яке прийнято судом.

У судовому засіданні 31.03.2017 оголошено перерву до 14.04.2017.

13.04.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від прокуратури надійшли письмові заперечення (вх. № 7906/17 від 13.04.2017), згідно яких останній підтримав задоволення позовних вимог та просив суд визнати поважними причини пропуску позовної давності.

14.04.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від представника першого першого позивача надійшли пояснення (вх. № 7943/17 від 14.04.2017), згідно яких останній підтримав вимогу про витребування з незаконного чужого володіння нерухомого майна вбудовано-прибудинкового приміщення магазину та кафетерію, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Північна, 79-б, загальною площею 469,7 кв.м. Вказані пояснення прийнято судом.

14.04.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від представника першого відповідача надійшли пояснення № 887/01-23 від 14.04.2017 (вх. № 7925/17 від 14.04.2017), згідно яких останній підтримав вимогу про витребування з незаконного чужого володіння нерухомого майна вбудовано-прибудинкового приміщення магазину та кафетерію, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Північна, 79-б, загальною площею 469,7 кв.м. Вказані пояснення прийнято судом.

Ухвалами господарського суду Київської області від 14.04.2017 та 21.04.2017 розгляд справи відкладено на 21.04.2017 та 27.04.2017.

21.04.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від першого позивача надійшли доповнення до пояснень (вх. № 8793/17 від 27.04.2017), згідно яких останній просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, які прийнято судом.

У судовому засіданні 27.04.2017 представники прокуратури, першого позивача та першого відповідача підтримали позовні вимоги повністю, представник другого відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Другий позивач та третій відповідач в судове засідання 27.04.2017 не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011 передбачено, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка другого позивача та третього відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами за відсутності представників другого позивача та третього відповідача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників прокуратури та сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

25.11.2012 між Закритим акціонерним товариством «Укрбудінвест» (Продавець) та Академією державної податкової служби (Покупець), правонаступником якого є ОСОБА_1 державної фіскальної служби України укладено договір купівлі-продажу обєкта незавершеного будівництва (житлового будинку) № 29-11/02, за умовами якого покупець придбав у продавця обєкт незавершеного будівництва житловий будинок, який знаходиться за адресою: м. Ірпінь, вул. Північна, 79-Б на земельній ділянці розміром 0,4944 га, наданої згідно Акту на право постійного користування землею за № 130 від 28.12.2001 за 1 266 289,89 грн.

За договором на співробітництво для залучення інвестицій на будівництво та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України та осіб начальницького складу податкової міліції від 26.11.2002 № 9/1-2/7р, Державна податкова інспекція України зобовязалась залучити інвесторів для фінансування будівництва житлового будинку в місті Ірпені, вул. Північна, 79-б, а Міністерство оборони України передати Державній податковій адміністрації України 50 % загальної площі квартир, побудованої за рахунок залучених інвестицій. Замовником указаного обєкта будівництва виступила Академія державної податкової служби України.

Згідно плану фінансування обєктів капітального будівництва та реконструкції МТБ Академії ДПС України на 2005 рік, погодженого та затвердженого ДПА України, в період 2002-2005 років передбачено будівництво 156-ти квартирного житлового будинку кошторисна вартість обєкта будівництва якого складає 19 403,10 грн. Станом на 01.01.2015 профінансовано 15 412 тис. грн. та в 2015 році планувалось виділення 2 621 тис. грн. бюджетних коштів та 500 тис. грн. власних коштів.

Таким чином, спірне будівництво за адресою: м. Ірпінь, вул. Північна, 79-б здійснювалося за рахунок бюджетних коштів.

Рішенням ОСОБА_3 комітету ОСОБА_2 міської ради від 10.07.2007 № 117/12 «Про внесення змін до рішення ОСОБА_2 міськвиконкому від 19.04.2005 № 71/9 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття закінченої будівництвом І черги 156-ти квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями соцкультпобуту в м. Ірпінь по вул. Північній, 79 «б»» затверджено акт державної приймальної комісії від 07.04.2005 про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом 156-ти квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями магазина та кафетерію (І-а черга 120 кв.) житловою площею 4 952,6 кв.м. загальною площею 12 688 кв.м. в м. Ірпінь по вул. Північній, 79 «б».

Прокурор посилається на те, що на підставі вищевикладеного рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Київської області від 19.04.2015 Національному університету державної податкової служби України видано свідоцтво про право власності від 27.07.2007 реєстраційний номер: 19713991.

В подальшому перший відповідач звернувся до заступника голови Державної податкової адміністрації України ОСОБА_8 з листом від 09.08.2007 № 989/01-04 щодо продовження терміну дії дозволу від 15.02.2005 № 1304/6104/0216 на продаж торгівельного магазину та кафетерію прибудованого до житлового будинку за адресою: м. Ірпінь, вул. Північна, 79-б в установленому чинним законодавством порядку (на конкурсних засадах, відкритих торгах аукціонів).

Виконуючий обовязки голови ДПА України ОСОБА_8 листом від 20.08.2007 № 7984/6/04-0316 щодо надання дозволу на реалізацію обєктів нерухомості вбудовано-прибудинкове приміщення магазину та кафетерію не заперечував щодо реалізації зазначеного обєкта, розташованого за адресою: м. Ірпінь, вул. Північна, 79-б в установленому чинним законодавством порядку (на конкурсних засадах, відкритих торгах аукціонів).

ОСОБА_8 листом від 20.08.2007 № 7984/6/04-0316 щодо надання дозволу на реалізацію обєктів нерухомості вбудовано-прибудинкове приміщення магазину та кафетерію не заперечував щодо реалізацію зазначеного обєкта, розташованого за адресою: м. Ірпінь, вул. Північна, 79-б в установленому чинним законодавством порядку.

Продаж обєкта нерухомості відбувся на відкритих торгах (аукціоні), що проводилися Товарною біржею «Центральна універсальна біржа» 26.09.2007, умовами якого серед інших було те, що продаж обєкта нерухомості здійснювався на підставі вказаного листа ДПА України від 20.08.2007 № 7984/6/04-0316.

На підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2007 № 3804 Національний університет державної податкової служби України відчужив на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональна фінансово-юридична академія» вбудовано-прибудовані приміщення магазину кафетерію загальною площею 469,7 кв.м., що складають 4/100 частини 156-ти квартирного будинку по вул. Північна, 79б в місті Ірпені.

Згідно п. 1.2. статуту Національного університету державної податкової служби України, затвердженого Наказом податкової адміністрації України від 26.04.2007 № 257, копія якого наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 заснований на державній власності і підпорядкований Державній податковій службі України.

Відповідно до п. 10.1.2. вказаного статуту майно, що закріплене за ОСОБА_1, а також доходи від використання цього майна належать ОСОБА_1 на правах оперативного управління. Майно, що передане в оперативне управління, не підлягає вилученню або передачі будь-яким підприємствам, установам, організаціям, крім випадків, передбачених законодавством. ОСОБА_1, що забезпечує його статутну діяльність, не може бути предметом застави.

Враховуючи вищевикладене, прокуратура вважає, що рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради від 10.07.2007 № 117/2 прийнято без будь-яких погоджень зі сторони органу у сфері управління державним майном, що призвело до зміни власника майна, у звязку з чим його має бути визнано в судовому порядку недійсним та скасовано.

Предметом позову є вимоги про визнання незаконним та скасування п. 2 рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради від 10.07.2007 № 117/12 «Про внесення змін до рішення ОСОБА_2 міськвиконкому від 19.04.2005 № 71/9 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття закінченої будівництвом І черги 156-ти квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями соцкультпобуту в м. Ірпінь по вул. Північній, 79 «б»», витребування з незаконного чужого володіння ОСОБА_2 фінансово-юридичної академії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на користь держави в особі уповноваженого органу Державної фіскальної служби обєкт нерухомого майна вбудовано-прибудинкове приміщення магазину та кафетерію, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Північна, 79-б, загальною площею 469,7 кв.м., вартістю 581 637,80 грн.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч. 1 ст. 393 ЦК України).

Статтею 326 ЦК України визначено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно ч. 1 ст. 133 Господарського кодексу України (в редакції на момент прийняття спірного рішення, далі ГК України) основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності - на праві оперативного управління, визначати мету та предмет діяльності таких організацій, склад і компетенцію їх органів управління, порядок прийняття ними рішень, склад і порядок використання майна, визначати інші умови господарювання у затверджених власником (уповноваженим ним органом) установчих документах господарської організації, а також здійснювати безпосередньо або через уповноважені ним органи у межах, встановлених законом, інші управлінські повноваження щодо заснованої організації та припиняти її діяльність відповідно до цього Кодексу та інших законів (ч. 2 ст. 135 ГК України).

Відповідно до ст. 137 ГК України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб'єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Статтею 141 ГК України визначено, що до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб'єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об'єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу. Управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти. Кабінет Міністрів України встановлює перелік державного майна, яке безоплатно передається у власність відповідних територіальних громад (комунальну власність). Передача об'єктів господарського призначення з державної у комунальну власність здійснюється в порядку, встановленому законом. Не можуть бути об'єктами передачі з державної у комунальну власність підприємства, що здійснюють діяльність, яку дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям. Види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним суб'єктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом. Відчуження суб'єктом господарювання державного майна, яке належить до основних фондів, здійснюється у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Продаж суб'єктом господарювання державного майна, яке належить до основних фондів, здійснюється лише на конкурентних засадах.

Згідно ч. 2 ст. 145 ГК України зміна правового режиму майна суб'єкта господарювання здійснюється за рішенням власника (власників) майна у спосіб, передбачений цим Кодексом та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом.

Управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб (ст. 1 Закону України «Про управління обєктами державної власності»).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про управління обєктами державної власності» до повноважень Фонду державного майна України відноситься зокрема надання дозволу (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 63 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-ІІІ (чинного до 06.09.2014) за вищим навчальним закладом з метою забезпечення діяльності, передбаченої його статутом, і відповідно до закону та його організаційно-правової форми власником (власниками) закріплюються на правах оперативного управління або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, обладнання, а також інше необхідне майно. Майно, що закріплене за вищим навчальним закладом державної або комунальної форми власності, а також доходи від використання цього майна належать вищому навчальному закладу на правах оперативного управління.

Судом встановлено, що перший відповідач, в порушення вимог п.п. 1.2., 10.1.2. статуту без отримання рішення власника майна Державної податкової служби України та згоди Фонду державного майна України відчужив нерухоме майно на користь другого відповідач, а відтак суд дійшов висновку, що доводи прокуратури на те, що третій відповідач рішенням виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради від 10.07.2007 № 117/12 «Про внесення змін до рішення ОСОБА_2 міськвиконкому від 19.04.2005 № 71/9 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття закінченої будівництвом І черги 156-ти квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями соцкультпобуту в м. Ірпінь по вул. Північній, 79 «б»» перевищив надані законодавством України повноваження та в порушення вимог ст.ст. 133, 135-137, 141, 145 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про управління обєктами державної власності», ст. 63 Закону України «Про вищу освіту», за відсутності відповідного рішення власника майна (поза його волею) Державної податкової служби України, незаконно змінив правовий режим нерухомого майна вбудованого-прибудинкового приміщення магазину та кафетерію загальною площею 469,7 кв.м., розташованого по вул. Північна, 79-б в місті Ірпені, яке було закріплено за вищим державним навчальним закладом на праві оперативного управління є вірним.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визнання незаконним та скасування п. 2 рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради від 10.07.2007 № 117/12 «Про внесення змін до рішення ОСОБА_2 міськвиконкому від 19.04.2005 № 71/9 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття закінченої будівництвом І черги 156-ти квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями соцкультпобуту в м. Ірпінь по вул. Північній, 79 «б»».

Посилання другого відповідача на те, що перший відповідач у 2005 році надав дозвіл від 15.02.2005 № 1304/6104/0216 на відчуження спірного торгівельного магазину та кафетерію визнаються судом помилковими, оскільки належними та допустимими доказами у розумінні статтей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не доведені, документи, які підтверджують наявність такої згоди в матеріалах справи відсутні.

Крім того, як вбачається з пояснень представника першого позивача, Державна фіскальна служба України будь-яких розпорядчих документів щодо надання дозволу на відчуження вбудовано-прибудинкові приміщення магазина та кафетерію 156-ти квартирного житлового будинку в м. Ірпені по вул. Північна 79, б, не видавала та відсутні будь-які документи, що містять дозвільний характер на відчуження зазначеного майна, що підтверджується наданим суду витягом із закритої зведеної номенклатури справ ДПА України за 2005 рік на 17 арк., який міститься в матеріалах справи.

Також прокуратурою заявлено вимогу про витребування з незаконного чужого володіння ОСОБА_2 фінансово-юридичної академії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на користь держави в особі уповноваженого органу Державної фіскальної служби обєкт нерухомого майна вбудовано-прибудинкове приміщення магазину та кафетерію, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Північна, 79-б, загальною площею 469,7 кв.м., вартістю 581 637,80 грн.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Враховуючи, що спірне нерухоме майно вибуло з власності держави поза волею власника в порушення визначеного законодавством порядку, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування їх з незаконного володіння відповідачів на користь держави на підставі ст.ст. 388, 396 Цивільного кодексу України, а відтак вимога про витребування з незаконного чужого володіння ОСОБА_2 фінансово-юридичної академії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на користь держави в особі уповноваженого органу Державної фіскальної служби обєкт нерухомого майна вбудовано-прибудинкове приміщення магазину та кафетерію, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Північна, 79-б, загальною площею 469,7 кв.м., вартістю 581 637,80 грн є обгрунтованою.

Судом в порядку ст. 43 Господарського процесуального кодексу України визнаються неспроможними доводи другого відповідача на те, що перший відповідач не мав ані права ані реальної можливості звернутися до Фонду державного майна України для отримання погодження на відчуження майна, адже отримання такого погодження є виключною прерогативою субєкта управління згідно Закону України «Про управління обєктами державної власності», що підтверджується висновком науково-правової експертизи від 17.09.2015 № 126/315 (а.с. 129-137) з огляду на те, що вказаний висновок суперечить положенням господарського законодавства, а саме ст. 137, 145 ГК України, де імперативно визначено правомочності субєкта господарювання, яким є перший відповідач, в тому числі щодо необхідності отримання рішення власника майна на зміну правового режиму майна субєкта господарювання.

Усі інші твердження та заперечення сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Також другим відповідачем заявлено про застосування до позовних вимог позовної давності.

Суд встановив, що прокурор звернувся з позовом до суду 01.03.2017, що підтверджується першим аркушем позовної заяви (а.с. 3).

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 267 ЦК особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд встановив, що Державна фіскальна служба України, яка є правонаступником Державної податкової адміністрації України, яка дізналася про порушення її прав 17.01.2008, що підтверджується актом про проведення перевірки правомірності відчуження обєктів державної власності Національним університетом Державної податкової служби України від 17.01.2008 № 145020/3 (а.с. 68-71), під час якої ревізорами ДПА було досліджено договір купівлі-проаджу вбудовано-прибудованих приміщень магазина та кафетерію від 05.11.2007, в п. 1.2. договору зазначалося, що відчужуваний обєкт належить НУДПСУ на підставі свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_3 комітетом ОСОБА_2 міської ради № 117/2 від 10.07.2007.

Відтак, суд дійшов висновку про пропуск першим позивачем строку позовної давності.

Судом критично оцінюються доводи прокуратури, що про вказані порушення прокуратурі стало відомо у липні 2014 року за результатами проведеної перевірки, оскільки як вбачається з наявного в матеріалах справи листа Генеральної прокуратури України від 08.09.2009 № 04/4/1-6235-09 органи прокуратури знали про означені обставини до липня 2014 року.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачені винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначені вимоги, на які позовна давність не поширюється. Зокрема, у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону № 4176-VI пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.

ОСОБА_9 набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом утратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який утратив чинність, але права й обовязки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі № 6-3029цс15, яка є обовязковою в силу положень ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак, суд дійшов висновку про пропуск першим позивачем позовної давності у вказаній справі та відсутність правових підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування п. 2 рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради від 10.07.2007 № 117/12 «Про внесення змін до рішення ОСОБА_2 міськвиконкому від 19.04.2005 № 71/9 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття закінченої будівництвом І черги 156-ти квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями соцкультпобуту в м. Ірпінь по вул. Північній, 79 «б»», витребування з незаконного чужого володіння ОСОБА_2 фінансово-юридичної академії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на користь держави в особі уповноваженого органу Державної фіскальної служби обєкт нерухомого майна вбудовано-прибудинкове приміщення магазину та кафетерію, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Північна, 79-б, загальною площею 469,7 кв.м., вартістю 581 637,80 грн., у звязку з пропуском позовної давності на підставі ст. 267 Цивільного кодексу України.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до статті 49 ГПК України, у звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог покладаються судом на Києво-Святошинську місцеву прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення складено: 28.04.2017

Суддя П.В.Горбасенко