ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2017р. Справа № 914/295/17

Суддя господарського суду Львівської області Запотічняк О.Д. при секретарі Думин В.Я. розглянувши матеріали справи

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів,

до відповідача: Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій", м.Львів,

про тлумачення змісту договору.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - представник (довіреність НАА 066647 від 14.06.2014р.);

від відповідача Баліцький О.Й. - представник (довіреність б/н від 01.01.2017р.);

Права та обов'язки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви про відвід судді не поступали.

Суть спору: : Фізична особа -підприємець ОСОБА_1 звернулась до господарського суду Львівської області до Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" про тлумачення змісту договору.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між сторонами було укладено договір № 173 -П від 03.09.2007 року і п. 1.1 договору викладено в наступній редакції: Виконавець передає, а Замовник приймає в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м., яка знаходиться у володінні ДП "ЛЗЗК", АДРЕСА_1, виробнича площадка надається для виробничих потреб Замовника. Позивач просить постановити рішення про тлумачення змісту окремих частин Договору від 03 вересня 2007року №173-п а саме:

- тлумачити пункт 1.1 розділу 1 (Предмет договору), договору від 03 вересня 2007року №173-п, укладеного між державним підприємством Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" (іден. код 08006864) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (іден. номер НОМЕР_1) наступним чином: "Виконавець передає, а Замовник приймає в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м., яка знаходиться у володінні ДП "ЛЗЗК", АДРЕСА_1, та не є об'єктом нерухомого майна; виробнича площадка надається для здійснення Виконавцем, підприємницької діяльності, передбачених чинним Класифікатором видів економічної діяльності, які зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно Виконавця".

Обставини справи: Ухвалою суду від 16.02.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 02.03.2017 р.

У зв"язку із неявкою сторін розгляд справи було відкладено на 14.03.2017р.

В судове засідання 14.03.2017р. з'явився представник позивача, подав клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи.

Відповідач не забезпечив явки повноваженого представника в судове засідання, 13.03.2017 р. подав через канцелярію суду клопотання про відкладення розгляду справи в якому зазначив, що всі витребувані в ухвалі суду документи по цій справі, будуть надані в наступне судове засідання.

Враховуючи неявку представника відповідача та беручи до уваги заявлене клопотання про відкладення розгляду справи, з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, суд відклав розгляд справи та зобов'язав сторони виконати вимоги попередніх ухвал суду та зазначив , що клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи буде вирішуватись в наступному судовому засіданні.

В судовому засіданні 22.03.2017 р. суд вислухав пояснення представників сторін, щодо доцільності призначення судової будівельно-технічної експертизи у даній справі, оскільки предметом спору є тлумачення змісту договору .

Позивач підтримав клопотання про призначення експертизи та просив поставити на вирішення експерту наступні питання :

- чи є виробнича площадка, площею 193,35 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 нерухомим майном ? Якщо так, то до яких критеріїв (будівлі, споруди чи інше майно) нерухомого майна відноситься така виробнича площадка ?

- який правовий статус виробничої площадки площею 193,35 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 ?

- чи обліковуються виробнича площадка площею 193,35 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1, окремо від майна державного підприємства

Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" ? Як що так, які документи ідентифікують вказану виробничу площадку ?

- чи може виробнича площадка площею 193,35 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1, використовуватися в цілому чи окремо як самостійний

об'єкт оренди?

Відповідач категорично заперечив проти призначення експертизи .

Суд відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи,оскільки предмет спору стосується тлумачення змісту договору, це є правове питання і немає доцільності у призначенні судової будівельно-технічної експертизи.

В судовому засіданні було оголошено перерву до 28.03.2017р.

В призначене судове засідання не з"явився представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про продовження строку розгляду справи.

Суд продовжив строк розгляду справи у відповідності до ст. 69 ГПК та відклав справу на 25.04.2017р.

В судове засідання 25.04.2017 року з"явились сторони та надали пояснення по суті предмету спору .

Позивач вважає, що проведення експертизи є необхідним для встановлення істини , що все таки передавалось в оренду.

Відповідач заперечив проти призначення експертизи та проти задоволення позовних вимог повністю, оскільки договір укладався в 2007 році і через 9 років позивач не знає, що він отримав в оренду.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представника позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно з пунктом 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення.

За умовами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами статей 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

В статті 760 ЦК визначено , що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як вбачається із матеріалів справи, укладаючи договір пунктом 1.1 було визначено, що Виконавець передає, а Замовник приймає в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м., яка знаходиться у володінні ДП "ЛЗЗК", АДРЕСА_1, виробнича площадка надається длявиробничих потреб Замовника.

Згідно з приписами статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

За приписами статті 213 Цивільного кодексу України тлумачення правочину, може здійснюватися як сторонами, так і на вимогу однієї із сторін судом.

Пунктами 3, 4 вказаної статті передбачені правила тлумачення правочину, які визначаються за таким принципом: при неможливості витлумачити положення договору, шляхом використання вузького кола засобів, залучаються нові критерії перевірки правильності того чи іншого трактування умов договору.

Так, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз'яснює існуючі умови угоди.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Згідно п.3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 роках від 11.04.2005р. № 01-8/344 Вищий господарський суд України виклав позицію, відповідно до якої тлумачення змісту правочину господарським судом можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину.

Дослідивши умови п.1.1 договору, суд вважає, що в ньому відсутні незрозумілі слова, поняття, терміни, які не дають змоги з'ясувати сторонам їх дійсні наміри при підписанні договору, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України, оскільки, в ньому чітко встановлено, що "Виконавець передає, а Замовник приймає в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м., яка знаходиться у володінні ДП "ЛЗЗК", АДРЕСА_1, виробнича площадка надається для виробничих потреб Замовника."

Договір укладений 9 років тому і у сторін не виникало питань щодо передачі майна і яке саме майно було передано.

Позивач не ставить питання про тлумачення пункту 1.1. договору , оскільки сторони по різному його трактують, а фактично хоче створити нові умови та просить суд постановити рішення про тлумачення п.11. договору , а саме "Виконавець передає, а Замовник приймає в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м., яка знаходиться у володінні ДП "ЛЗЗК", АДРЕСА_1, та не є об'єктом нерухомого майна; виробнича площадка надається для здійснення Виконавцем, підприємницької діяльності, передбачених чинним Класифікатором видів економічної діяльності, які зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно Виконавця", тобто це є викладення спірного пункту в новій редакції, а не є його тлумаченням.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач фактично просить суд роз'яснити п 1.1 договору, який вже і так тривалий час виконується сторонами, тому тлумачення умов спірного договору після початку його виконання не відповідає приписам статті 213 Цивільного кодексу України.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки у задоволенні позову слід відмовити, то керуючись нормами ст.49 ГПК України, суд дійшов висновку витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.11, 213, 626, 629,637,639,759,760 ЦК України ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 28.04.2017р.

Суддя Запотічняк О.Д.