ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 травня 2017 р. Справа № 903/217/17
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Груп", м. Львів

до приватного підприємства "Пересувна механізована колона №19", м. Луцьк

про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження в п. 11.1 договору субпідряду №14 від 30.07.2016р.,

Суддя Якушева І.О.,

при секретарі судового засідання Хомич О.В.

за участю представників:

від позивача: н/з,

від відповідача: ОСОБА_2 (дов. № 41 від 14.03.2017р.)

Суть спору: позивач в позовній заяві просить визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п. 11.1 договору субпідряду №14 від 30.07.2016р.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невідповідність третейської угоди у вигляді третейського застереження у договорі субпідряду №14 від 30.07.2016р. вимогам цивільного та господарського законодавства, вважає, що третейське застереження порушує права ТзОВ "ОСОБА_1 Груп", позбавляє його права на судовий захист, право вибору суду щодо підсудності справи, апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Ухвалою суду від 10.03.2017р. було порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 05.04.2017р.; зобовязано відповідача подати суду обґрунтовані письмові пояснення на заявлений позов, докази на їх підтвердження; належним чином засвідчену копію договору від 16.02.2015р. укладеного між прокуратурою Волинської області та приватним підприємством "Пересувна механізована колона №19".

29.03.2017р. представник відповідача через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву б/н і дати, в якому позовні вимоги не визнає, вважає їх незаконними та безпідставними.

Також на виконання вимог ухвали суду від 10.03.2017р. представник відповідача подав належним чином засвідчену копію договору від 16.02.2015р., укладеного між прокуратурою Волинської області та приватним підприємством "Пересувна механізована колона №19".

В судовому засіданні 05.04.2017р. представники позивача позовні вимоги підтримали.

В судовому засіданні 05.04.2017р. представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

У зв'язку з необхідністю витребування додаткових пояснень та доказів розгляд справи було відкладено на 10.05.2017р.

10.05.2017р. представники позивача надіслали до суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на сімейні обставини та відрядження, а також подали письмові пояснення від 04.05.2017р.

Враховуючи закінчення встановленого ст.69 ГПК України строку вирішення спору та зважаючи на те, що неявка представників позивача не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути спір за відсутності представників позивача, зважаючи на те, що позивач належним чином був повідомлений про судовий розгляд, за наявними у справі матеріалами згідно з положеннями статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, господарський суд

в с т а н о в и в:

09.03.2017 року позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» звернулося з позовною заявою до господарського суду, в якій просить визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження в п. 11.1 договору субпідряду №14 від 30.07.2016р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» і приватним підприємством «Пересувна механізована колона № 19».

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невідповідність третейської угоди у вигляді третейського застереження в договорі субпідряду №14 від 30.07.2016р. вимогам цивільного та господарського законодавства, вважає, що третейське застереження порушує права ТзОВ "ОСОБА_1 Груп", позбавляє його права на судовий захист, порушує його право вибору суду щодо підсудності справи, апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Позовна вимога товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» до приватного підприємства «Пересувна механізована колона № 19» про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження в п.11.1 договору субпідряду № 14 від 30.07.2016 року, до задоволення не підлягає.

Позивач в позовній заяві посилається на ст. 5 Закону України «Про третейські суди», згідно з якою юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону.

Позивач також посилається на ст. 2 вказаного Закону, в якій наведено визначення терміну третейська угода, згідно з яким це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

На підставі цих норм Закону позивач дійшов висновку про те, що спочатку повинен виникнути спір про цивільне чи господарське право, а вже потім сторони складають третейську угоду про передачу конкретного спору на розгляд третейського суду.

Однак, такі висновки не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У відповідності із ст. 12 вказаного Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Аналіз норми ст.12 Закону України «Про третейські суди» свідчить про те, що цим Законом не передбачено такої обов'язкової передумови для укладення третейської угоди як наявність між сторонами спору з цивільних або господарських правовідносин, який би виник ще до укладення відповідної третейської угоди.

За змістом ч. 6 ст. 12 Закону на стадії укладення господарського договору сторони договору не позбавлені права включити до договору умову про розгляд спорів в третейському суді (третейське застереження) або укласти окрему письмову третейську угоду про передачу спору на вирішення третейського суду, який може виникнути в подальшому під час дії договору.

Такий висновок підтверджуються і положеннями ст. ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто, укладаючи договір, сторони мають на меті врегулювати взаємні цивільні права та обов'язки в певній сфері правовідносин. При цьому, на момент укладення договору, як правило, будь-які спори між сторонами з питань, що є предметом регулювання такого договору, відсутні.

До того ж, включення третейського застереження до тексту договору здійснюється для визначення умов вирішення спорів, які можуть виникнути при реалізації сторонами положень договору.

Так, ч. 1 ст.7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» визначено, що арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникають або можуть виникнути між ними в зв'язку з будь-якими конкретними правовідносинами; арбітражна угода може бути викладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Окрім цього, норми ст. ст. 2, 5 Закону України «Про третейські суди», на які посилається позивач, не містять прямої вказівки на те, що для передачі на розгляд третейському суду спір вже повинен мати місце.

З огляду на викладене, посилання позивача на те, що третейська угода може укладатись лише після виникнення конкретного спору, не відповідає чинному законодавству України, є власним невірним тлумаченням норм права.

Також позивач зазначає, що укладення третейських угод про передачу третейському суду невизначеної кількості спорів звужує право на судовий захист, що суперечить вимогам ст. 55 Конституції України та ст. 1 ГПК України.

З такими висновки погодитись не можна.

Конституція України, гарантуючи судовий захист з боку держави, одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ст. ст. 22, 64 Конституції України).

Способами реалізації права кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних правовідносин є звернення до третейського суду в передбаченому Законом України «Про третейські суди» випадках і в порядку, та судовий захист. Зазначена правова позиція відображена і в рішенні Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року (справа про завдання третейського суду).

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних відносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування.

Враховуючи положення ст. ст. 55,64,124 Конституції України, аналізуючи зміст Закону України «Про третейські суди», третейський суд, як недержавний орган за цим Законом, має повноваження вирішення спорів лише тих сторін, якими укладено угоду про передачу спору на розгляд третейського суду.

Передбачаючи у договорі третейський порядок врегулювання спорів, сторони реалізують свої права, визначені ст. 55 Конституції України, що не є угодою про відмову у зверненні до суду.

Отже, спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду (крім випадків, встановлених законом), і це не суперечитиме праву на звернення до суду та чинному законодавству України.

Як на одну з підстав недійсності третейського застереження позивач посилається на те, що регламент Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Обєднання юридичних компаній України» (надалі - регламент) не був невідємною частиною договору субпідряду № 14 від 30.07.2016 року та не надавався із вказаним договором, що, на думку позивача, суперечить ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

Окрім цього, позивач зазначає, що він не був ознайомлення із регламентом, що позбавило його можливості належним чином користуватись своїми правами та обовязками, передбаченими регламентом.

Такі доводи є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невідємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Отже, регламент третейського суду є частиною угоди, а сторони зобов'язані керуватись регламентом третейського суду, незалежно від того, чи він оформлений на паперовому носії як додаток до договору чи ні.

Статтею 10 Закону України «Про третейські суди» визначено, що положення про постійно діючий третейський суд та регламент третейського суду затверджуються його засновником і публікуються.

Регламент третейського суду визначає порядок розгляду справи в цьому суді і сторони можуть за домовленістю між собою його змінювати.

Чинним законодавством не передбачено обов'язку сторони третейської угоди повідомляти іншу сторону про порядок розгляду справи в третейському суді.

Таким чином, законодавством України не встановлено обов'язку сторін приєднувати до третейської угоди регламент та положення третейського суду, вони можуть ознайомлюватися з ними самостійно.

Відтак, регламент третейського суду не повинен в обовязковому порядку приєднуватись до договору як письмовий документ, а у сторони третейської угоди немає обовязку ознайомлювати іншу сторону із змістом регламенту.

Також є безпідставними доводи позивача про те, що регламент Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Обєднання юридичних компаній України» не є загальнодоступним та не розміщений у мережі Інтернет.

Регламент Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Обєднання юридичних компаній України» розміщений у мережі Інтернет в загальному доступі, на підтвердження цього відповідач подав роздруківку скріншоту із сайту.

Ознайомитись із змістом Регламенту можна, ввівши в пошукову систему слова «Регламент Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Обєднання юридичних компаній України» та перейшовши за відповідним посиланням (http://www.vgp-ukraine.org.ua/reglament-tretejskogo-sudu/).

Також позивач у позовній заяві зазначає про те, що третейське застереження не відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди», адже воно (застереження) не визначає предмет спору, з якого сторони можуть звернутись з позовом до третейського суду, не вказані сторони та їх місцезнаходження, не зазначено дати та місця укладення третейського застереження (угоди), або посилання на умови договору, які містять відповідні відомості.

У відповідності із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

З аналізу наведених норм випливає, що сторони третейської угоди можуть віднести на вирішення третейського суду будь-які спори, крім випадків, передбачених законом.

Законом не встановлено обовязку чітко конкретизувати предмет такого спору (коло питань), адже передбачити, чи виникне між сторонами спір та з приводу чого він буде, неможливо.

Посилання позивача на відсутність у третейському застереженні дати та місця його укладення, назви сторін, їх місцезнаходження також позбавлені будь-якого змісту.

Третейська угода у формі третейського застереження є невідємною частиною договору субпідряду № 14 від 30.07.2016 року.

В преамбулі договору, який містить третейське застереження, зазначено, які підприємства є його сторонами: ТзОВ «ОСОБА_1 Груп» - субпідрядник; ПП «ПМК № 19» - генпідрядник.

Їх місцезнаходження наведено в розділі 13 договору, який має назву «Реквізити сторін».

Дата і місце укладення третейської угоди наведені після назви договору.

З огляду на викладене, третейське застереження, яке містить договір субпідряду № 14 від 30.07.2016 року, є таким, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

Ще однією підставою недійсності третейської угоди, на думку позивача, є порушення сторонами при укладенні договору положень ч.ч.1,2 ст. 14 та ч.4 ст.16 Закону України «Про третейські суди».

Як зазначає позивач, у третейському застереженні, наведеному в п.11.1. договору, відсутні домовленості і згода сторін договору про призначення, обрання третейських суддів та їх персональний склад, що позбавляє, як вказує позивач, права ТзОВ «ОСОБА_1 Груп» на вибір третейського судді.

Однак, Закон України «Про третейські суди» не містить імперативної норми, яка б зобовязувала відображати в третейському застереженні домовленості сторін договору про призначення, обрання третейських суддів та їх персональний склад.

Ці питання врегульовані в Законі України «Про третейські суди».

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 14, ч.ч. 3,4 ст. 16 Закону України «Про третейські суди» сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. За домовленістю сторін вони можуть доручити третій особі (юридичній або фізичній) призначення чи обрання третейського суду чи суддів. Для призначення чи обрання третейських суддів у кожній справі необхідна їхня згода.

У постійно діючому третейському суді кількісний та персональний склад третейського суду визначається за правилами, встановленими регламентом третейського суду.

У третейському суді для вирішення конкретного спору сторони на свій розсуд можуть домовитись про кількісний і персональний склад третейського суду.

Як вбачається із ст. 7 Регламенту сторони можуть погодити процедуру обрання чи кандидатуру одноособового третейського судді або складу Третейського суду, передбачивши дану процедуру чи кандидатуру Третейською угодою, за умови дотримання положень цього Регламенту та Закону.

У випадку відсутності такого положення в Третейській угоді, справа розглядається одним третейським суддею.

Якщо спір підлягає розгляду третейським суддею одноособово, не пізніше 5 днів з моменту реєстрації позовної заяви Голова Третейського суду або його заступник повинен призначити третейського суддю.

Відповідно до пункту 11.1. договору субпідряду № 14 від 30.07.2016р. всі спори і розбіжності, що виникають між сторонами із умов цього договору, або у зв'язку з ним, зокрема, щодо його тлумачення, укладення, виконання, зміни, розірвання, порушення, припинення, визнання неукладеним, визнання недійсним, підлягають вирішенню у Постійно діючому третейському суді при Асоціації «Обєднання юридичних компаній України» згідно з його регламентом.

Відтак, уклавши договір на таких умовах, сторони дійшли згоди про те, що вони будуть врегульовувати будь-які спори, пов'язані із договором, у відповідності із регламентом третейського суду, який, в тому числі, передбачає й процедуру призначення третейського судді.

Позивач на обґрунтування вимоги про визнання недійсним третейського застереження посилається також на те, що воно не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки стосується господарського договору, пов'язаного із задоволенням державних потреб.

На підтвердження своєї позиції позивач зазначає, що ПП «ПМК № 19» є виконавцем робіт з будівництва об'єкта згідно з договором від 16 лютого 2015 року, укладеного між прокуратурою Волинської області та ПП «ПМК № 19». У звязку з цим, на думку позивача, договір субпідряду № 14 від 30 липня 2016 року укладено на виконання зобов'язань за договором від 16 лютого 2015 року.

Договір підряду від 16 лютого 2015 року та договір субпідряду № 14 від 30 липня 2016 року є різними договорами. Внаслідок їх укладення виникають правовідносини, відмінні за змістом, із різним складом учасників.

Третейське застереження, яке передбачене в п.11.1.договору субпідряду № 14 від 30 липня 2016 року, поширює свою дію виключно на сторін цього договору та правовідносини, які виникають з цього договору, передбачає порядок вирішення спірних питань, пов'язаних саме із зазначеним договором, не поширюючи свою дію на договір від 16 лютого 2015 року.

Окрім цього, договір від 16 лютого 2013 року не можна вважати господарським договором, пов'язаним із задоволенням державних потреб, оскільки під поняттям «державні потреби» слід розуміти потреби держави в цілому, а не потреби органу державної влади чи суб'єкта господарювання, тобто окремого індивіда.

Наявність у договірних відносинах органу державної влади не означає, що договір укладений з метою задоволення державних потреб, оскільки орган державної влади, укладаючи той чи інший договір, може переслідувати і власні потреби, наприклад, забезпечення своїх працівників житлом, як це і передбачено договором від 16 лютого 2015 року, згідно з умовами якого прокуратура Волинської області після завершення будівництва набуває право оформити у власність вісім квартир.

За таких обставин, спори, пов'язані із договором субпідряду № 14 від 30.07.2016 року, не відносяться до виключень, наведених в ст. 6 Закону України «Про третейські суди», та є такими, що можуть розглядатись Постійно діючим третейським судом при Асоціації «Об'єднання юридичних компаній України».

Керуючись ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 5, 10, 12, 14, 16 Закону України «Про третейські суди», ст.ст. 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» до приватного підприємства «Пересувна механізована колона № 19» про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження в п.11.1. договору субпідряду № 14 від 30.07.2016 року, відмовити.

Повне рішення складено: 13.05.2017р.

У відповідності із ст.85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.84 цього Кодексу.

Суддя І. О. Якушева