ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року Справа № 909/636/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О. - головуючого (доповідач),
Ковтонюк Л.В.,
Карабаня В.Я.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 14.11.2016
у справі№ 909/636/15 Господарського суду Івано-Франківської області
за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_4
ДоФізичної особи - підприємця ОСОБА_5
Про за участю від позивача: від відповідача:стягнення коштів, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 09.06.2015 звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, 317136,90 грн., а саме: 106136,90 грн. боргу та 211000,00 грн. штрафних санкцій.

Позов обґрунтовано тим, що в порушення укладеного між сторонами договору комерційної концесії відповідачем не сплачено частину початкового платежу, роялті, рекламні відрахування та передбачені умовами договорів штрафи.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 05.08.2015 (суддя Шкіндер П.А.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 у справі № 909/636/15 (у складі колегії суддів: Мельник Г.І. - головуючого, Давид Л.Л., Михалюк О.В.), в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.03.2016 у справі № 909/636/15 (у складі колегії суддів: Кривди Д. С. - головуючого, Малетича М. М., Могил С. К.) рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05.08.2015 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 у справі № 909/636/15 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У постанові зазначено, що відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, посилаючись на зміст статті 1118 Цивільного кодексу України виходив з того, що договір комерційної концесії у зв'язку з відсутністю його державної реєстрації є неукладеним, тобто не породжує правових наслідків.

Колегія суддів Вищого господарського суду України не погоджується з правовою позицією місцевого господарського суду з огляду на те, що зміст статті 1118 Цивільного кодексу України дозволяє дійти до висновку, що відсутність державної реєстрації договору комерційної концесії не тягне за собою його недійсність, і момент укладення договору комерційної концесії для його сторін визначається за загальним правилом частини 1 статті 638 ЦК України - з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. І лише для третіх осіб договір набуває юридичного значення з моменту державної реєстрації.

Враховуючи викладене, суди мали з'ясувати дійсні права та обов'язки сторін за укладеним договором комерційної концесії, наявність підстав для стягнення боргу і штрафних санкцій за ним.

Крім цього, відповідно до статті 210 Цивільного кодексу України перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Суди, посилаючись на відсутність державної реєстрації договору, не встановили, чи вживав позивач заходів щодо реєстрації договору комерційної концесії і чи існувала взагалі можливість у позивача виконати обов'язок щодо реєстрації договору концесії на час його підписання, тоді як позивач спростовував таку можливість. При цьому в матеріалах справи наявний лист позивача, адресований міському голові м. Івано-Франківська, з проханням видати копію заяви від ФОП ОСОБА_4 про реєстрацію договору комерційної концесії (франчайзингу) № 1 від 26.12.2011 та копію відповіді на дану заяву. Судами зазначені обставини не перевірено.

Таким чином, розглядаючи справу, суди всупереч вимогам статей 43, 32, 43 Господарського процесуального кодексу України, всебічно, повно і об'єктивно не дослідили всі обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2016 у справі № 909/636/15 (суддя Грица Ю. І.) в позові відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 у справі № 909/636/15 (у складі колегії суддів: Матущака О. І. - головуючого, Дубник О. П., Мирутенка О. Л.) рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2016 у справі № 909/636/15 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь Фізичної особи- підприємця ОСОБА_4 7980,00 грн. боргу та 55850, 00 грн. суми штрафу. Позовні вимоги у решті суми 309570, 90 грн. залишено без задоволення.

Не погоджуючись з постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 у справі № 909/636/15, Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить змінити постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 у справі № 909/636/15 в частині визначення сум належних до стягнення та суми штрафу.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права судом першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційних скарг, заслухавши представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджується, що між суб'єктом підприємницької діяльності Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (франчайзер) та суб'єктом підприємницької діяльності Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (франчайзі) 26.12.2011 укладено договір комерційної концесії № 1, відповідно до умов якого франчайзер погоджується на вступ франчайзі до франчайзингової мережі "ВЕST BURGER" по веденню бізнесу франчайзера. Такий вступ зобов'язує франчайзі використовувати на умовах невиключного права стандарт, систему та торгову марку франчайзера.

Відповідно до п. 3-01 вказаного договору франчайзі сплачує франчайзеру початковий платіж у розмірі 20000,00 грн. згідно із наступним графіком: а) суму в гривнях, що еквівалентно 1000 дол. США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом 5 робочих днів з дати підписання договору; б) суму в гривнях, що еквівалентно 500 дол. США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом 5 робочих днів з дати відкриття; в) суму в гривнях, що еквівалентно 1000 дол. США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом 6 місяців з дати відкриття.

Відповідно до п. п. 3-02. 3-03, 3-05, 10-05 договору щомісячно, починаючи з дати відкриття, франчайзі сплачує франчайзеру роялті у розмірі 2,5 % від щомісячного валового обороту.

Щомісячно, починаючи з дати відкриття, франчайзі сплачує франчайзеру рекламні відрахування у розмірі 0,5 % від щомісячного валового обороту.

У випадку несплати (повної чи часткової) початкового платежу, роялті чи рекламних відрахувань у зазначений строк, франчайзі сплачує на користь франчайзера пеню у розмірі 0,1 % від несвоєчасно здійсненого платежу за кожний день прострочення.

У випадку припинення дії договору відповідно до п. 10-01 договору франчайзі зобов'язаний сплатити франчайзеру штраф у розмірі суми в гривнях, що еквівалентно 10000 дол. США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом одного місяця з дати отримання франчайзі повідомлення від франчайзера про розірвання договору відповідно до п. 10-02 договору.

Пунктом 10-01 договору передбачено випадки коли франчайзер має право достроково в односторонньому порядку припинити дію договору або запропонувати внести зміни в умови договору. При цьому пунктом 10-02 договору передбачено обов'язок франчайзера письмово повідомити франчайзі про припинення чи наміри змінити умови даного договору із зазначенням причин такого.

З метою врегулювання договірних відносин позивачем вжито заходи досудового врегулювання спору, а саме: 07.04.2014 позивачем скеровано відповідачу досудову претензію № 3 з вимогою сплати протермінованих платежів за договором.

Вказану претензію залишено відповідачем без реагування, що стало підставою для звернення до суду.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. А за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються положення Цивільного України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 1115 Цивільного кодексу України за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг. Відносини, пов'язані з наданням права користування комплексом прав, регулюються цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно ст. 1118 Цивільного кодексу України договір комерційної концесії укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми договору концесії такий договір є нікчемним.

Частину 2, 4 статті 1118 Цивільного кодексу України (договір комерційної концесії підлягав державній реєстрації органом, який здійснив державну реєстрацію правоволодільця; у відносинах з третіми особами сторони договору комерційної концесії мають право посилатися на договір комерційної концесії лише з моменту його державної реєстрації) виключено Законом України від 12.02.2015 № 191-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)", який набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, ГУ 04.04.2015.

Скасовуючи постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 у справі № 909/636/15, і направляючи справу для нового розгляду до місцевого господарського суду, суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що зміст статті 1118 ЦК України дозволяє дійти до висновку: відсутність державної реєстрації договору комерційної концесії не тягне за собою його недійсність, і момент укладення договору комерційної концесії для його сторін визначається за загальним правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України - з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. І лише для третіх осіб він набуває юридичного значення з моменту державної реєстрації.

Проте місцевий господарський суд під час повторного розгляду справи не звернув увагу на зазначену позицію Вищого господарського суду України, та приймаючи рішення про відмову в позові, виходив з того, що договір комерційної концесії є неукладеним.

Виходячи з викладеного, місцевий господарський суд дійшов до помилкового висновку, що є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 256, ст. 257, ч. 5 ст. 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що датою відкриття кафе "BEST BURGER" є 01.04.2012.

Відповідно до п. 3-01 договору концесії франчайзі сплачує франчайзеру початковий платіж у розмірі 20000,00 грн. згідно із наступним графіком: а) суму в гривнях, що еквівалентно 1000 дол. США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом 5 робочих днів з дати підписання договору; б) суму в гривнях, що еквівалентно 500 дол. США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом 5 робочих днів з дати відкриття; в) суму в гривнях, що еквівалентно 1000 дол. США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом 6 місяців з дати відкриття.

Виходячи із п. 3-01 договору, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що початком строку позовної давності щодо позовних вимог щодо стягнення початкового платежу є дата підписання договору, а також дата відкриття кафе "BEST BURGER".

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності від 30.06.2016, а також під час нового розгляду справи - від 18.05.2016.

Датою підписання договору є 26.12.2011, а датою відкриття кафе є 01.04.2012, при цьому позовну заяву подано до суду 09.06.2015, тому суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що трьохрічний строк позовної давності щодо стягнення початкового платежу за п. а) і п. б) завершився 31.12.2014 та 06.04.2015 відповідно.

Щодо п.в) п.3-02 договору, то враховуючи те, що відповідач зобов'язаний був сплатити цю суму протягом 6-ти місяців з дати відкриття кафе, тобто до 01.10.2012, суму, яка підлягає до оплати, а саме: 1000 дол. США необхідно стягнути у розмірі, що еквівалентно гривні за офіційним курсом НБУ станом на цю дату. Враховуючи те, що 1 дол. США станом на 01.10.2012 становив 7.98 грн., до стягнення підлягає сума у розмірі 7980,00 грн.

Щодо стягнення 2,5% роялті та 0,5% рекламних відрахувань, то суд апеляційної інстанції зазначає, що такі вирахувати є неможливим, виходячи з відсутності звіту щомісячного валового обороту відповідача. Одночасно, судом враховується, що позивач відмовився від стягнення роялті та рекламних відрахувань у зв'язку з неможливістю обрахунку таких.

Щодо стягнення штрафу на підставі п. 10-05 договору, то суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що виходячи з умов вказаного пункту договору, позовна давність починається з моменту закінчення місячного строку з дати отримання франчайзі повідомлення від франчайзера про розірвання договору відповідно до п.10-02 договору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що листом № 5 від 19.05.2014, який вручено відповідачу 20.05.2014, франчайзі (відповідач) повідомлено про розірвання договору. Тому з 21.05.2014 по 21.06.2014 у нього був обов'язок сплатити штраф у розмірі суми в гривнях, що еквівалентно 10000 дол. США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми.

Враховуючи те, що станом на 21.06.2014 курс долару США становив 11,171 грн., суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що до стягнення підлягає сума штрафу у розмірі 111700,00 грн.

Судами встановлено, що одночасно, відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції подано клопотання про зменшення штрафних санкцій в порядку ст. 551 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

З огляду на те, що сума боргу до стягнення відповідно до п. 3-01 договору складала 20000,00 грн. на момент необхідності здійснення таких платежів, сума боргу, яка підлягає до стягнення складає 7980,00 грн., а сума штрафних санкцій значно перевищує суму основного боргу та є невідповідною до наслідків порушення, суд апеляційної інстанції, користуючись правом в порядку ст. 83 ГПК України, дійшов до правильного висновку про зменшення розміру штрафу на 50%. Таким чином до стягнення з відповідача підлягає сума штрафу у розмірі 55850, 00 грн.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 у справі № 909/636/15 Господарського суду Івано-Франківської області прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Таким чином постанова Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 у справі № 909/636/15 Господарського суду Івано-Франківської області підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 у справі № 909/636/15 Господарського суду Івано-Франківської області залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 у справі № 909/636/15 Господарського суду Івано-Франківської області залишити без змін.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж.О.
Судді:Ковтонюк Л.В.
Карабань В.Я.